Måns Mosesson

Avicii: Hivatalos életrajz

Budapest, 2021

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Måns Mosesson: Tim – Biografin om Avicii

Copyright © Måns Mosesson & Avicii AB (Tim Bergling Foundation)
Published by agreement with Salomonsson Agency

Hungarian translation © Herczegh Gabriella, Haris Ildikó, 2021

© XXI. Század Kiadó, 2021

Borítóterv © Miroslav Šokčić
Borító fotó © Hanna Persson / DN / TT

ISBN 978 963 568 085 6

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Ács Eleonóra
Előkészítés Takács Andrea
Korrektúra Harrach Judit

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Esténként a bozótosból előmerészkedtek a szürke nyulak. Csapzottak voltak, mintha jó nagyot verekedtek volna bent a mandulafenyők sűrűjében. Kisvártatva egy vörös vércse tűnt fel az égen, szárnyát a szélnek feszítve szitált, és várta a kedvező pillanatot, hogy lecsaphasson áldozatára.

Mennyi mindent látott idefentről!

A ligetben magasodó citromfák illatával fokhagyma- és rozmaringszag vegyült, a szakács bizonyára most fogott hozzá a vacsorakészítéshez.

A medence felől a pálmaliliomokat finoman permetező kerti locsoló sustorgása hallatszott.

Három hét elteltével Tim Bergling kezdte ismét megszokni környezetét. A rehabilitációs intézet tetején ült egy nyugágyban, amelyet az ápolószemélyzet segítségével hurcolt és állított fel a vörös téglacserepekre. A Földközi-tenger felett lebegő ködben felsejlett a távoli sziget, ahová komppal jártak át a turisták búvárkodni, hogy legalább egy kis időre megfeledkezzenek másnaposságukról, mielőtt beszednék esti pirulájukat és kezdenék az egészet elölről.

Most azonban már ősz volt. A bulizó turisták hazautaztak, a Privilege, a Space és a Pacha bezárt, még a tücskök is elhallgattak.

Már világosan látta, hogy 2015 nyara egyetlen sötét ködfátyolként lebegett tova, miközben ő az Ibiza déli csücskén épült fehér villában mindvégig azon aggódott, hogy a számait nem mixelte elég erőteljesre, és hogy a lemezcég unszolására Londonba kell utaznia interjúra.

A Stories eredetileg az első albumának a folytatása lett volna. Annak az albumnak, amely két évvel ezelőtt Tim Berglinget, a népszerű DJ-t világhírű könnyűzenei előadóvá emelte. A lemez egy év késéssel jelent meg, és Timnek nehezére esett összpontosítani.

Teste már rég nem működött úgy, ahogyan kellett volna. A műtétje után ráadásul egész évben úgy érezte, mintha valami újra növekedne benne. Megszállottan csak a hasában lévő csomóval foglalkozott, és minél többet gondolt rá, annál inkább érezte, hogy ott van. Mintha egy daganat lenne, ami egyre nyilvánvalóbb, hogy ott van. És miközben ez az ismeretlen valami egyre csak nőtt benne, ő tovább zenélt különböző európai nyári fesztiválokon, vasárnaponként pedig telt ház előtt koncertezett Ibiza legelőkelőbb house-klubjában, az Ushuaïában.

Amikor a szezon utolsó koncertjét követő délután felébredt, biztosan tudta, hogy hazarepül Los Angelesbe. Erre mindenki ott gyülekezett a villa földszintjén. Klas, az apja, még Arash, a menedzsere is átrepült Stockholmból, és a bátyja, David is. Rajtuk kívül ott volt még a turnémenedzsere és a testőre. Na és persze a tesók, vagyis a gyerekkori haverok, akik, bárhová utazott is az elmúlt évben, mindenhova elkísérték.

Elmondták, mennyire aggódnak, és mennyire unják már, hogy folyton hazudniuk kell, amikor nap mint nap felteszik nekik a kérdést, hogy milyen Aviciinek dolgozni. Még sírtak is, teljesen össze voltak törve.

Végül Tim beleegyezett, hogy szanatóriumba vonul. Leginkább azért, hogy végre ne nyaggassák azzal, hogy milyen megbízhatatlan és felelőtlen ember lett belőle.

Az elvonókúra kezdetén leginkább csak aludt. Később, a kezelés vezetője, Paul Tanner azt tanácsolta neki, hogy kezdjen el írni.

Az első emlékem, hogy anyámmal fürödni készülök, vagy hogy altatódalt énekel nekem, vagy hogy apám bejön, amikor próbálok elaludni, és megfordítja a régi mesekazettákat az A oldalukról a B oldalukra.

A szavak a lelkébe martak. Oly sokáig élt a fájdalomcsillapítók gyengéd hazugságában, hogy eleinte nehezen vette rá magát, hogy írjon. De már látta, mi a dolog lényege: ha szavakba önti az élményeit, könnyebb róluk beszélni, és segít abban, hogy rájöjjön, mi hozta ide, erre a helyre 2015 szeptemberében.

Később már folyamatosan követték egymást a mondatok, és nehezére esett abbahagyni az írást. Éjszakákon át ült a számítógépe előtt és írt, ahelyett, hogy aludt volna. Mesélt a gyerekkoráról, a testvéreiről, arról, hogy hogyan fedezte fel a zenét és hogyan kezdett szárnyalni a karrierje. Írt a menedzseréhez, Arashoz fűződő bonyolult kapcsolatáról, és a barátnőivel, Emilyvel és Racquellel töltött időszakokról.

Délutánonként hosszasan beszélgetett a kezelőorvosával a különböző túlélési stratégiákról, és olyan hárító mechanizmusokról, mint például az áttolás. Tim, mint mindig, szisztematikusan elemezte az új információt.

Belátta, mennyi mindent nyomott el magában. Oly sokáig ostorozta magát, csak hogy haladjon előre, hogy ez lett a napi rutin.

Hirtelen teljesen másképp látott mindent. Lehetséges, hogy még azok kellemetlen érzelmek is, amelyeket egyáltalán nem akart érezni, és amelyekkel gyerekkora óta küszködött – az idegesség, az aggodalom, a szorongás –, csak jót akartak? Kezdett iránytűként gondolni rájuk, mint egy műszerre, amely egy új irány kijelölésében nyújt segítséget.

Magának az érzésnek lehet pozitív vagy negatív energiája, de egyetlen érzésnek sincs negatív szándéka.

Oly sokáig feszegette a határokat és élt együtt a fájdalommal. Fizikai fájdalommal a gyomrában, de lelki fájdalommal is. Nemcsak hogy fejjel rohant a falnak, de át is tört rajta, többször is. A halál torkában járt, valóban így érezte.

Bárcsak korábban hallgatott volna a többiekre!

Ez a kötet a Tim Berglinget ismerő és vele együtt dolgozó személyekkel készített több száz interjú és számtalan hosszúra nyúló beszélgetés alapján készült. Tim családja révén hozzájuthattam mobiltelefonos feljegyzésekhez, chatbeszélgetésekhez, rajzokhoz, fotókhoz, valamint e-könyv-olvasókhoz, tele olyan könyvekkel, amelyeket Tim egyre intenzívebben olvasott. Kaptam még magánjellegű és hivatalos videófelvételeket, valamint bepillanthattam abba is, hogyan építette fel Tim a dalait abban a programban, amelyikben komponált.

Ellátogattam az Ibizán és Miamiban található klubokba, Tim stockholmi és Los Angeles-i otthonába, interjúkat készítettem a Las Vegast körülölelő sivatagokat átszelő autós utazásaim alatt, Amszterdamban house-fesztiválokon, Londonban tea és sütemény mellett, a skånei Skillingeben pedig lazacot és főtt krumplit falatozva.

Próbáltam a lehető legjobban megragadni és Tim szemszögéből bemutatni a gyakran nehezen érthető események és történések kavalkádját. Ehhez felbecsülhetetlen forrásanyagot kínált az a több mint negyvenezer e-mail, amelyet Tim tíz év leforgása alatt kapott és küldött. De támaszkodhattam ezenkívül személyes feljegyzésekre, netes fórumokon zajlott beszélgetésekre, valamint sms-ben, Messengeren és WhatsAppon folytatott beszélgetésekre is.

Tim levelezéseiben gyakran használt amerikai billentyűzetet, amelyről nyilván hiányoznak a jellegzetes svéd betűk – az olvashatóság kedvéért ezeket javítottuk. Néhány esetben a helyesírási és központozási hibákat is korrigáltuk, természetesen úgy, hogy az eredeti értelmezés megmaradjon.

Tim Bergling a legnagyobb sikereit akkor érte el, amikor szerte a világban nőtt a fiatalok körében a mentális megbetegedések száma. Ennek számos összetett oka van, de maga a tény, hogy a számok az egekbe szöktek, mérhető és vitathatatlan. Svédországban 2006 óta hetven százalékkal nőtt a mentális problémákkal küszködő fiatal felnőttek száma. Egyre több az olyan, stressz által okozott kórkép, mint az alvászavar, nyugtalanság, depresszió és a szorongás. Ebben a korcsoportban még az öngyilkosságok száma is aggasztó módon nőtt – a világ számos, magas jövedelmű országában a harminc év alatti korosztályban az öngyilkosság az egyik leggyakoribb halálok. Az ezredforduló óta Svédországban is folyamatosan nő az életüknek véget vető fiatalok aránya, az Egyesült Államokban pedig az utóbbi tíz évben ugrott magasra ez a szám. A WHO szerint több ember vet saját kezűleg véget az életének, mint amennyi gyomorrákban, májzsugorban, mellrákban vagy Alzheimer-kórban hal meg. Több halálos áldozatot követel az öngyilkosság, mint a háborúk, fegyveres rajtaütések, terrorizmus és a családon belüli erőszak együttvéve.

Az öngyilkosság mögött szinte mindig valamilyen mentális betegség húzódik, mint például a depresszió vagy a szorongás. Ráadásul ezek még napjainkban is olyan témák, amelyeket szégyenérzet vagy hallgatás övez. Nagyon nehéznek élhetjük meg a beszélgetést olyan személyekkel, akik mentálisan rosszul érzik magukat, mert aggódunk, hogy esetleg valami rosszat mondunk, és rontunk a helyzeten, ami gátakat hozhat létre. Kutatások azonban azt igazolják, hogy ezek az aggodalmak alaptalanok: nem kell, hogy szép vagy tökéletes válaszokat adjunk. A legfontosabb, hogy merjük megkérdezni, hogy az illető hogyan érzi magát, és legyünk felkészülve arra, hogy meghallgassuk a választ. Csak beszélgetéssel lehet életet menteni. Hallgatással nem.

Vannak azonban bizonyos korlátok, amikor olyan hírességekről írunk, akik maguk vetettek véget az életüknek. Annak érdekében, hogy írásunk ne vezessen el hasonló tettekhez, kerülnünk kell magának a helyszínnek és a cselekedetnek a részletes bemutatását. Ebben a történetben nem Tim utolsó óráinak konkrét részletei a fontosak, hanem annak a bemutatása, hogy mi vezetett el a haláláig, és hogy mit tanulhatunk belőle.

Ha ön annyira rosszul érzi magát, hogy a helyzete elviselhetetlennek tűnik, vagy aktívan azon gondolkodik, hogy véget vet életének, azonnal hívja a 112-es segélyhívót.

Ha felmerül önben a gondolat, hogy kárt tegyen magában, vagy úgy véli, valaki a környezetében segítségre szorul, az mindig elérhető. Beszélhet olyan személlyel, akiben megbízik, vagy hívhatja a következő segélyvonalak egyikét:

Magyar Lelki Elsősegély Telefonszolgálatok Szövetsége (LESZ)

telefon: +36 1 116 123

Ifjúságért Mentálhigiénés Szövetség (IMSZ)

telefon: +36 1 137-00

Alapítvány az Öngyilkosság Ellen

telefon: +36 80 505 390

1989-ben születtem Stockholmban, két nagyon szerető szülő, Klas és Anki gyermekeként. Édesapám (viccesen) gyakran csak papírkereskedőnek titulálta magát, ami egyértelműen a svéd társadalom szerénységi ideáljának a következménye. Valójában több irodaszer-áruház tulajdonosa volt, és nem volt pénzszűkében. Édesanyám sikeres színésznő volt. A bátyám is az lett, amikor felcseperedtem.

Füst gomolygott a mennyezetről lógó nehéz csillárok felé. Vadászok nyilai hasítottak át a levegőn, a mágusok pedig tűzgolyókat dobáltak a kétfejű sárkány felé, de most egy ritka szívatós bosszal találták szembe magukat. Éles fogai világítottak a sötétben, miközben hatalmas csapásokat mért minden közeledni merészkedő klántag felé.

Important lovag órákon át küzdött druidákkal, papokkal és mágusokkal együtt, hogy eljusson idáig, és már csak az utolsó előtti szörnyet kellett volna megsemmisítenie ahhoz, hogy megnyerje a csatát. A klán ügyesen taktikázva harcolt – hol mind a negyvenen egy csoportba verődtek, hol pedig kisebb csoportokra oszlottak, hogy minél több sárkánytojást semmisítsenek meg anélkül, hogy maguk odavesznének.

Important most az Eastern Kingdoms egyik hegyébe robbantott vár kőfala mögé bújt. Fürgén mozgott narancssárga vértjében. Paladin volt, vagyis bűvös tulajdonságokkal felvértezett lovag, aki csak akkor siet a többi klántag segítségére, ha azokat elhagyja az életerő.

Important kétségkívül rászolgált a nevére. Vértjének váll-lapjaiban kést tartott, kezén rugalmas vaskesztyűt viselt, derekán övet, amely a leginkább áhított felszerelések közé tartozott. A sisakrostélya mögül fehéren világított a szeme. Előfordult, hogy a lovag a szövetség fővárosában, Stormwindben csak azért poroszkált a lován, hogy magán érezhesse mások irigy tekintetét, amikor lova páncélzatán megpillantották a hatalmas szarvat – amely egyértelműen azt bizonyította, mennyire odaadó katona volt.

A tizenhat éves Tim Bergling a falnak támaszkodva ült az ágyán, és oda irányította Important lovagot, ahová csak akarta. Ujjai pötyögtek a térdén lévő billentyűzeten, miközben a lovag fel-alá rohangált, hogy újabb bajba jutott boszorkánymestert mentsen meg.

Barátja, Fredrik Boberg, akit mindenki csak Frickónak hívott, mellette ült az ágyon, és nézte. Látszott, hogy a fiúk már több órája játszanak – az elhajított coca-colás poharak között félig megrágott cukorkák, chipsdarabok és kiköpött rágódohánygolyók hevertek szanaszét.

Fricko és a többiek közvetlenül iskola után mentek föl Timék linnégatani lakásába. Felvitték a számítógépüket és képernyőjüket az ötödik emeletre, és beüzemelték Tim szobájában. Már jóval elmúlt éjfél, de a World of Warcraft portyája még mindig nem ért véget. Volt, aki már majdnem elaludt a billentyűzete fölött.

Tim ebben a kis szobában nőtt fel. Itt rajzolt portrékat a szüleiről és a barátairól, itt írt verseket az őszi levelekről és arról a kislányról, akibe fülig szerelmes volt. Szülei előfizettek neki az Illustrerad Vetenskap1 című lapra, ő pedig mindent elolvasott, amit csak talált a műholdakról, régészeti ásatásokról és robotokról. Különösen a világűr nyűgözte le. Még kisgyerek volt, amikor a Föld légkörén kívüli pályára állítottak egy távcsövet. A Hubble, merthogy így hívták ezt a szemeteskukához hasonló alakú szerkezetet, egy kamerákkal felszerelt teleszkóp volt, amely képes volt abból a magasságból éles fotókat készíteni a haldokló csillagoktól kezdve a világító galaxisokig, mindenről. Tim egy gigantikus gázfelhőről készült közeli képeket nézegetett. Az ultraibolya fénnyel megvilágított hatalmas por- és gázoszlop leginkább egy félelmetes mesekönyvből kimásolt, űrben tekergő szörnyre hasonlított. Mindez bizonyára a világegyetem olyan távoli szegletében készült, amilyenben egykor, felfoghatatlan idővel ezelőtt, a mi Naprendszerünk is kialakult. Még az eddig megépített leggyorsabb űrhajóval is több mint százmilliárd évig tartana az út oda. A felfoghatatlanba. Az örökkévalóságba.

Miközben Tim gondolataiba merülve ült, édesanyja, Anki, leginkább a konyhában tett-vett, és készítette a húsgolyót meg a spagettit a fiának.

Az ő édes kicsi Timelime-jének, akit annyira vártak, és aki az 1980-as évek utolsó szeptemberében született.

Ankiban elevenen élt még az érzés, hogy mennyire vágyott arra, hogy Klasszal közös gyerekük legyen, pedig nem sokkal korábban mindkettőjüknek tönkrement az előző házassága, és mindketten negyven fölött jártak. Tim „utánfutóként” érkezett a családba. Mire megszületett, három testvére már jócskán benne járt a kamaszkorban. Linda és David, az édesapa korábbi kapcsolatából származó testvérpár költözött ki először a családi otthonból, Anki fia, Anton pedig nem sokkal utánuk. Hárman maradtak tehát a lakásban – Anki szerint ez volt az egyik oka, hogy Tim kissé visszahúzódó és óvatos volt.

Miközben makacs és határozott is. Az óvodában nem ette meg például sem a tésztát, sem a burgonyakrokettet. De a gyümölcssalátát és a rebarbarakrémet sem. Minden olyan ételt, amelyet más gyerek jóízűen eszegetett, ő elutasított, és görcsösen ragaszkodott saját étrendjéhez, ami kizárólag vajas kétszersültből állt. Az éves Luca-napi körmenetek alkalmával pedig a tanároknak úgy kellett Timet a karjukon bevinniük a terembe, mert nem mert lelépni a földre, amikor pedig az osztállyal cirkuszba mentek, kint akart maradni az épület előtt.

– Nem ismerem ezt a bohócot – mondta, és egészen egyszerűen nem volt hajlandó bemenni.

Igényelte, hogy időnként békén hagyják, és saját tere legyen, amit egyértelműen kifejezésre is juttatott. Amikor Ankival összeveszett valamin, előfordult, hogy bezárkózott a szobájába. Ilyenkor úgy beszélgettek, hogy papírcetliket dugdostak át a szobaajtaja alatt.

„Oké! Elismerem! – írta Tim az egyik ilyen kicsinyes veszekedés után. – Hibáztam. És bocsánatot is kérek. De akkor is csúnya dolog volt azt mondani, hogy »kanapéhuszár«. Ezt ugye megérted?”

„Értem, bocsánat” – írta Anki, és visszatolta a cetlit Tim szobájába.

Aztán ismét barátok lettek, és Tim kijött.

Lehet, hogy a nagy óvatosság és elmélkedés családi vonás volt, amelyet a fia tőle örökölt, töprengett Anki. Színésznő volt, és a pályája során a színészi játékának az intenzitása miatt ünnepelték – Tim születése előtt néhány évvel ő játszotta az egyik főszerepet az Oscar-díjra jelölt a Mitt liv som hund2 című filmben, most pedig a hallstahammari stúdióba ingázott, hogy a Vänner och fiender3 című szappanoperában eljátssza az anya szerepét. A színházi élet más szereplőihez hasonlóan élete nagy részében Anki is önbizalomhiányban szenvedett. Úgy érezte, hogy túl magas, túl öntudatos és ügyetlen. Amikor nevetett, szerinte úgy nézett ki, mint egy újévi malac, csak a fényes alma hiányzott a szájából.

Anki Lidén életében volt egy előtte és egy utána.

Tinédzser korában egyszer egy idegen minden előzmény nélkül bevonszolta az erdőbe és fojtogatni kezdte. Az esemény örökre megmaradt benne, és attól kezdve félt a sötétben, és túlérzékeny lett. Még egy sálat sem tudott felvenni anélkül, hogy ne érezte volna úgy, mintha a légcsövét elszorítaná valami. Lehet, hogy ez a trauma közvetve a gyerekére is kihatott?

Akárhogyan is, Timben volt valami óvatosság, ami ismerősnek tűnt számára. A családi vacsorákon, amikor mind a hatan egybegyűltek, a másik három gyerek folyamatosan egymás szavába vágva kiabált, megadva ezzel az alaphangot. Mindeközben Tim ott ült mellettük csöndben, időnként közbevetett valami vicces és odaillő megjegyzést, majd felvillantotta azt a csodálatos ferde mosolyát, és visszament a szobájába, hogy tovább kutasson.

Tim édesapja a Skottes irodaszer-nagykereskedés tulajdonosa volt. Első ránézésre Klas Bergling jól fésült, korrekt ember benyomását keltette, különösen, ha tollak vagy lyukasztók beszerzési áráról tárgyalt. De ha valaki egy kicsit megkapargatta a felszínt, akkor kiderült, hogy Klasnak is volt némi művészi vénája és kreativitása, amelyet kifejezésre akart juttatni. Lakkbenzinszagban nőtt fel a Királyi Operaház műtermében, ahol édesapja dekorációs igazgatóként dolgozott. Családi összejöveteleken spontán jeleneteket adott elő, amelyekben vagy buzgó filmrendezőt, vagy ittas eladót alakított. Szombat délelőttönként pedig, üres óráiban nem volt szokatlan, hogy felhangosította a hálószobában a lemezjátszót, és hálóköntösben keringőzött a lakásban, miközben a mennyezeti stukkódíszekről a ház bálványának, Ray Charlesnak az erős hangja verődött vissza. Az amerikai Dél vak soulénekese hallatlan bravúrral zongorázott, és képes volt úgy üvölteni vagy éppen suttogni a mikrofonba, hogy az úgy hangzott, mintha egy egész zenekar játszana. Klas lemezgyűjteményében egyébként sok blues kapott helyet, leginkább Chicagóból, és olyan gitárosoktól, mint Buddy Guy vagy Freddie King, akik megtört férfiakként énekeltek hűtlenségről, féltékenységről, erőszakról és szenvedésről.

Tim testvérei is sokat hallgattak zenét, és minden tőlük telhetőt megtettek azért, hogy öccsük zenei ízlését a sajátjukra formálják. Linda bemutatta neki a Kiss glamrockbanda összes tagját. David, a hiphoptól a grunge-ig szinte mindent hallgatott, amit csak az MTV műsorra tűzött, Anton pedig a gimnáziumi évei alatt dobolni kezdett egy rockzenekarban.

A nyarakat a család a skånei Österlen régióban fekvő régi halászfaluban, Skillengében töltötte. Ott vettek egy kis téglaházat, amely lelakott volt ugyan és a falai is nedvesedtek, de mégiscsak a tengerre nézett. Amíg Klas mezítelen felsőtesttel elektromos gitárján játszott, Tim kunyhókat eszkábált, és a kikötőben megtanult vitorlázni. Amikor pedig barátjával bolhapiacot rendezett az útkereszteződésnél, Anki hamburgert és üdítőt vitt ki a fiának.

A szomszéd faluban lakott a híres harsonás, Nils Landgren, aki egyik nap nyári nagytakarítást csinált a raktáraiban, egy csomó hangszert kiselejtezett, majd kivitte a falu főterére, hogy eladja őket. Tim vásárolt is egy öreg, hetvenes évekbeli Yamaha szintetizátort, amelyet aztán az előszobából nyíló szobában helyezett el. Azon a nyáron ideje nagy részét azzal töltötte, hogy megpróbálja megérteni új hangszerét.

Összevissza klimpírozott, nyomogatta a billentyűket, és noha nem jött rá a dolog logikájára, valahogy azért mégis összeállt a kép. Ekkor még alig volt fogalma arról, hogy mivel szeretne majd foglalkozni, annyit azonban érzett, hogy kreatív tehetséggel áldotta meg a sors. Anki előző férje, a népszerű Tommy Körberg énekes is valahol ott motoszkált a fejében – az ő művészi pályája ékes példája volt annak, hogy az életet igenis lehet úgy alakítani, hogy közben az ember a saját feje után megy.

Visszatérve Stockholmba, Tim kapott az apjától egy hathúros mahagóni Fender gitárt, amelyet a szintetizátorhoz képest könnyebb volt kezelni. Olyan klasszikusokon gyakorolt, mint Eric Clapton Tears in Heaven és a The Animals House of the Rising Sun című számai, teli tüdőből énekelte a Du gamla du fria4 kezdetű svéd himnuszt és Nordman Vandraren5 című számát.

Hangja ingadozott és hamis volt, gitárjátéka azonban egyre biztosabbá vált.

Az anyja felajánlotta, hogy szerez neki egy tanárt, hogy leckéket vehessen, azonban Tim ezt majdhogynem abszurd ötletnek tartotta.

Természetesen magától akart megtanulni zenélni.

Elég félénk kisgyerek voltam – nem mintha ez bármiben is akadályt jelentett volna, de minden kétséget kizáróan volt bennem egyfajta félénkség, amit bizonyára édesanyámtól örököltem, aki mindig is nagyon érzékeny volt.

Minden hétvégén filmet néztünk, és vásároltunk egy csomó édességet, időnként pedig elmentünk valami buliba.

Kint a nappaliban egymás után ébredtek fel a haverok, és csipás szemüket dörgölték. Valamikor kora hajnalban szunnyadhattak el, miután a World of Warcraft összes sárkányát legyőzték, és nem bírtak tovább ébren maradni.

Ezen az éjszakán Johannes Lönnå és Fricko Boberg a Bergling család sarokkanapéján préselődött össze, Jakob Lilliemarck pedig a zöld díványpárnákkal ágyazott meg magának a földön. Fáradtan nyújtóztatták ki elgémberedett tagjaikat, majd kivánszorogtak a konyhába.

Tim szobájának ajtaja szokás szerint csukva volt, ami azt jelentette, hogy a házigazda még alszik, és nem akarja, hogy zavarják. Tim elég morcos tudott len ni, ha ebéd előtt felébresztették, és ezzel mindenki tisztában volt. Fricko ezért elővette a kétszersültet, és kinyitotta a hűtőt, hogy kivegye a szalámit. A barátok kevertek maguknak egy-egy bögre kakaót, jó reggelt kívántak Klasnak és Ankinak, majd visszamentek a nappaliba filmet nézni.

– Rájöttem, baszki, hogyan kaphatok még több experience-t! – kiáltott fel Tim, amikor végre kikászálódott az ágyból és kiment hozzájuk.

Szokás szerint, amikor a többiek elmentek lefeküdni, ő még a képernyő előtt maradt, felpattant egy griffre, és elrepült vele Kalimdorba, a vérelfek és trollok kontinensére, ahol reggel hatig fekete lótuszvirágok után kajtatott. A növényektől Important lovag még erősebb lett, és így a következő portyánál még nagyobb hasznára válik majd a klánnak.

– Azt vágjátok, hogy ez mit jelent, ugye? – mosolygott. – Állati zsír!

– Kéne járnunk egyet – jegyezte meg Fricko, akit érdekelt ugyan a számítógépes játék, de korántsem annyira, mint a barátját. Tim rendíthetetlenül makacs volt. Ha ő valamit egyszer a fejébe vett, akkor annak úgy is kellett történnie. A napsütést azonban ő is szerette.

A kamaszok kiviharzottak a házból, és jobbra fordultak a Linnégatanon.

Fricko is itt nőtt fel, az Östermalm negyed impozáns házai között. A Rádió épülete melletti nagy rétnél, a Gärdetnél lakott, és Timhez hasonlóan, neki is művészi hajlamai voltak. Apja sikeres tévéproducer volt, ő pedig az Adolf Fredrik zeneiskolába járt, és színésznek készült. Pár évvel korábban, a felső tagozat elején ismerkedett meg Timmel. Közös érdeklődési körük, a film hozta őket össze. Céltudatosan, sorban végignézték a klasszikusokat, például A Keresztapa-filmeket és Quentin Tarantino meg a Coen fivérek alkotásait. Képesek voltak órákon keresztül elemezni a Twin Peaks cselekményét és szimbolikáját, vagy egyszerűen csak lazulni a Jézus Krisztus szupersztár vagy Az operaház fantomja musicaleket hallgatva. Tim kedvelte Fricko közvetlenségét és a világra való nyitottságát. Fricko úgy volt feledékeny és szétszórt, hogy nem lehetett nem szeretni. Igazi barátok voltak, tesók.

A Karlaplan körüli háztömbök jelentették a kis baráti társaság bázisát. A Gärdesskolan, ahol Tim a felső tagozatot végezte, és az otthona között félúton helyezkedett el a Fältöversten bevásárlóközpont, ahol a sportboltok és cukrászdák közötti folyosók gyakorlatilag ifjúsági klubként funkcionáltak. A Sabis élelmiszerüzletben szinte folyamatosan tartottak ételbemutatókat, amelyek során érett sajtokat és gépsonkát kínáltak, a fiúk jól is lakhattak vele. Az épület tetejére lakásokat építettek, és a felső szintre mozgólépcsővel lehetett feljutni. Ott fönt, a virágágyások között rohangáltak, titokban cigiztek, és azon egyezkedtek, hogy ki megy legközelebb alkoholért a Maxim Színház melletti kioszkba. A tulaj majdnem kétszáz koronáért adott egy karton sört, cserébe viszont sosem kérte el a személyiket. Akik ismerték a dupla jelszót, még orosz csempészvodkát is kaphattak.

Közvetlenül az ezredforduló utáni években a fiúk lakónegyede ismét reflektorfénybe került, de másképp. Az Östermalm kerületet Svédországban mindig is nagy becsben tartották, hiszen legalább száz éven keresztül a jólét és elégedettség jelképe volt. A Karlavägen sétányánál az előző századfordulón épült házak pénzt és hatalmat sugároztak. Az impozáns homlokzatok mögött cégvezetők, diplomaták és királypártiak laktak hasonlóan impozáns lakásokban. Legalábbis a pletykalapok mindig ezt a képet sugallták.

Az internet előretörésével azonban 2000 közepétől kezdve az Östermalm újfajta tudósítókat kapott. Olyan bloggerek, mint Katrin, Alex, Sofi és Bella az Anglais Hotelból vagy a Mocci kávéházból számoltak be arról, hogy ki kivel van kapcsolatban, illetve kivel szakított. Az események színtere majdnem mindig az álmos Karlavägen és a zajos belváros között fekvő terület, a Stureplan volt.

A Stureplan nappal az ország pénzügyi központja volt, ahol félrecsúszott nyakkendős alapkezelők siettek bőrtáskával a hónuk alatt, estére azonban a terület zsibongó szórakozóhellyé vált, ahol emberek sokasága állt sorban belépésre várva a Sturecompagniet, Grodan, Berns, a Spy Bar és más bárok és éttermek előtt. A bloggerek pedig élénk figyelemmel kísérték az éjszakai életet. Itt épültek ki a hierarchiák, itt kezdődtek a veszekedések, és itt köttettek a békék.

Tim bátyja, Anton is ebbe a világba tartozott. Édesanyjához hasonlóan ő is egy nagyobb szerepet játszott egy szappanoperában, és most egy partifotóssal járt, aki a Rigoletto és a Grand mozik premierjein készítette képeit. Előfordult, hogy Tim elkísérte Antont ezekre az eseményekre, de mindig furának tartotta a felhozatalt: divatcikkírók, celebek, politikusok és a reality show-k szereplői, akik azért kaptak ingyenmozijegyet, hogy belemosolyogjanak a fényképezőgépekbe.

Tim a bátyja mellé állt a vörös szőnyegen, de nem ritkán kissé morcosan festett a képeken. Mintha a nagy felhajtás meg sem érintette volna. Vagy éppenséggel felülemelkedett rajta. Mindenesetre úgy tűnt, hogy hidegen hagyja.

Sokkal szívesebben járt az Östermalmstorgon lévő videótékába, és kimért cukorkát vett a barátaival. Visszatérve a szobájába, az ágyból nézték A Gyűrűk Ura összes részét, vagy akciófilmeket Denzel Washington és Tom Cruise a főszereplésével – egyik thaiföldi családi nyaralásuk alkalmával Tim egy halom illegálisan másolt DVD-t vásárolt a legnépszerűbb filmekből. Miközben még egy üdítőt ittak és tovább morzsáztak a már amúgy is chipstörmelékekkel borított lepedőre, szétröhögték a fejüket a The Office című sorozaton, amelyben Tim kedvenc komikusa, Ricky Gervais játszott. Tim imádta az angol színész időzítését, finom és okos humorát. A South Parkot is pont ugyanezért nézték: fárasztóan blőd, ugyanakkor okos film volt. Mintha Eric Cartman és a sorozatban szereplő többi fiú hajtotta volna a George Bush amerikai elnök, a képmutató celebek és gyakorlatilag minden akkori ellentmondásos ügyön gúnyolódó viccgyár motorját.

Az előző évadban, a fiúk legnagyobb örömére, egy egész részt a World of Warcraftnak szenteltek. Cartman teljesen bekattant, és csak azzal foglalkozott, hogy kiiktasson egy különösen gonosz ellenséget, és közben próbálta rávenni a társait, hogy lépjenek be a játékba és segítsenek neki a harcban.

Miközben Cartman a lehető legférfiasabb hangján azt üvöltözte, mennyivel fontosabb számítógépes játékokkal játszani, mint kint szórakozni a napon, Tim és a többiek az ágyon ülve hasukat fogták a nevetéstől.

Életem első pattanásai borzalmas hatással voltak az önbizalmamra.

A rosszabb napokon még a suliból is lógtam miattuk. Próbáltam hétvégenként nem elmenni itthonról, vagy ha mégis, csakis akkor, ha a bőröm kellően „tiszta” volt.

Úgy éreztem, egyetlen csajnak sem tetszem.

Sokszor előfordult, hogy a többieknek úgy kellett unszolniuk Timet, hogy menjen el velük szórakozni esténként.

– Csak megcsinálom a hajamat – kiáltotta ki a fürdőszobából.

– De hiszen már megcsináltad!

– Csak két perc, esküszöm. Utána húzunk!

Tim az orrát szemlélte a tükörben. Mindig is utálta, mert szerinte turcsi volt, és úgy nézett ki vele, mint egy malac. Most meg ráadásul a kinyomkodott pattanások krátereinek epicentrumává is vált, ahonnan azok szétterjedtek az arcára és a homlokára. Tim a pokolba kívánta ezeket az átkozott betolakodókat, amelyek valahogy mindig megtalálták a visszavezető utat.

Szüleivel már orvosnál is jártak Aspuddenben, majd később Östermalmban is. Próbálkozott kortizontartalmú krémekkel, pattanások elleni korrektorral és zselével is, de egyik sem hatott.

A pattanásai miatti paranoiáját már maga is nevetségesnek találta. Nem szerette ezt a tulajdonságát, mármint hogy ennyire felhúzta magát és aggasztó gondolatai támadtak miattuk. Egész gyerekkorában attól félt, nehogy rákos legyen. Gyakran előfordult, hogy amikor a barátaival játszott esténként, valamelyiket megkérte, nézze meg, nincs-e valami kóros csomó a mellében. De most? Hiszen már a felső tagozat utolsó évét végezte, igazán kiengedhetne egy kicsit. Gondolatai azonban egyre csak cikáztak a fejében. Pusztán az a gondolat, hogy hány tekintet mered majd rá és ítéli meg a látottak alapján, amint átlépi a küszöböt, szinte teljesen lebénította.

Nevetséges. Ahogy azt már korábban is megállapítottuk.

– Gyere már, Tim!

A haverok még mindig ott álltak a konyhában és vártak, miközben egyre inkább azon idegeskedtek, hogy miért van ez mindig így. Mintha Timnek egyáltalán nem lenne időérzéke, hanem a saját kis világában élne. Tudja egyáltalán, hogy mi az az óra?

A végén persze, ahogy mindig, most is beadta a derekát, és mindennek dacára a haverjaival tartott. A pár saroknyira lévő vörösessárga kaszárnyaépületek felé vették útjukat. A zöldterület szélénél egy magas szikla falként zárta el a Linnégatant, és elrejtette a mögötte húzódó tágas kis területet. A száraz fűben természetes lejtők és párkányok voltak, amelyekre rá lehetett ülni, így a kamaszok gyakorlatilag láthatatlanná váltak az utcán sétáló járókelők számára. Senki még csak nem is sejthette, hogy a sziklaképződmény kellős közepén buli készülődik.

Volt, aki hordozható hangszórót hozott, amelyből recsegve bömböltek Snook, Fronda vagy más svéd hiphopzenészek számai. De előfordult, hogy fülbemászó olasz tánczene szólt olyan előadóktól, mint Gigi D’Agostino vagy DJ Satomi, amelyet a banda csak tinkótechnónak nevezett – mindenki giccsesnek tartotta ezt a stílust, viszont a közvetlensége ellen nem lehetett védekezni.

Ha szerencséjük volt, akkor valaki tudott szerezni egy üveg kókuszlikőrt vagy egy fél üveg vodkát, és még ennél is nagyobb mázlinak számított, ha arra járt néhány lány a francia iskolából, és nevetgélve leült a fűbe a szakadékok közé.

Tim néhány évvel korábban ivott először alkoholt, amikor sikerült otthon a kamrából elcsórnia egy fél üveg gint. Mostanra azonban már úgy érezte, kezdi megszokni, hogy bizsereg a gyomra, és hogy a testét elönti a meleg, amitől minden egyes korty után egyre jobban kipirul az arca. Tetszett neki a srác, akivé a bódulat tette. Sokkal természetesebben viselkedett, rámenősebb lett, és gyorsabban tudott visszavágni a többieknek. Leginkább azonban abban segített az alkohol, hogy ne elmélkedjen annyit. Az idegesség, mintha csak elvágták volna, megszűnt, így fejben is kinyílt. Azok a csajok és srácok ott a hegyoldalban, akik csak futólag ismerték Timet, nehezen hitték volna el, hogy néhány pillanattal korábban még kétségektől gyötörve állt a tükör előtt. A kapucnis srác mostanra már egy teljesen más oldalát mutatta.

Tim felvett pár botot a száraz fűből, és közéjük erősítette a cigijét, hogy ha hazaér, a szülei ne érezzék meg a füstszagot kezén. Aztán szívott egy slukkot, és kitört belőle a nevetés. Vadul és harsányan röhögött.

A titkos hasadéktól néhány saroknyira északnyugatra magasodott az Östra Real téglaépülete. Nagy hagyományokkal büszkélkedő gimnázium volt: későbbi főszerkesztők, vállalatigazgatók, sőt még az egyik svéd miniszterelnök is itt nevelkedett.

A tizenhét éves Filip Åkesson az iskola bejáratához vezető kőlépcsőn ült, és a Prada vitorláscipőjéről kaparászott le némi koszt. Åkesson tudta, hogyan kell kinézni – megértette például, hogy Lacoste-ban már nem lehet megjelenni. Azok a lúzerek, akik egy krokodillal a mellkasukon feszítettek, bizonyára azt hitték magukról, hogy nagyon menők, valójában csak azt a benyomást keltették, hogy valamelyik szülőjük a legutóbbi üzleti útja alkalmával a repülőtéren vásárolta a pólót. Ezzel szemben Filip haját hátrafésülve viselte, derekán pedig Gucci övet hordott. Inge és nadrágja pont annyira feszült rajta, amennyire kellett.

Az iskolában a fiúkat lakóhelyük és apjuk foglalkozása szerint rangsorolták. Ha valakinek az apja pénzügyi szakember volt és a Strandvägenen lakott egy tetőtéri lakásban, az mindent vitt. Ha az apja egy repülőtársaság gazdasági igazgatójaként vagy egy szállodalánc vezetőjeként dolgozott, az is jó volt.

Filip Åkesson apja építész volt, és Stockholm egyik külvárosában, Brommában laktak. Lehetett volna jobb is. Filip mégis úgy érezte, hogy megközelítette az iskolai kasztrendszer legmagasabb fokát. Minden házibuliba meghívták, és egyszer az egyik iskolatársát ragasztószalaggal egy székhez ragasztotta, és paintballpisztollyal lövöldözött rá, ami igen népszerűvé tette a haverjai körében. Filip nagyhangú volt, és látszott rajta, hogy akar valamit az élettől. Hogy pontosan mit, az még nem volt kristálytiszta, de ennek nem is volt különösebb jelentősége. A fontos az energia volt. Hogy jelen volt, és hogy kiharcolta magának a dolgokat.

Szüleitől kapott egy iPodot, amelyre majdnem négyezer szám ráfért. A legtöbb östermalmi sráchoz hasonlóan korábban Filip is svéd hiphopot hallgatott, 2006 nyarán azonban felfedezett két franciát, akik ellenállhatatlanul pezsgő elektronikus tánczenét játszottak: Bob Sinclairt és David Guettát. A World, Hold On (Children of the Sky) és a The World is Mine című számaikat ismétlésre állította az mp3-lejátszóján.

Az egész a hetvenes évek végén, nagyjából egy évtizeddel Filip Åkesson születése előtt, Chicagóban kezdődött, amikor Frankie Knuckles, a The Warehouse nevű klubban játszotta le a lemezeket. Knuckles a korabeli diszkószámokat nagyon ügyesen egyetlen összefüggő folyamba mixelte, amitől a táncparketten megszűnt a tér és az idő érzete. A legmodernebb eszközöknek számító samplerek és dobgépek segítségével a kedvenc számaiból saját verziókat készített. Szépen lassan megtisztította a dalokat a diszkó műfaj nagy gesztusaitól és magával ragadó dallamvilágától – a gépek a ritmust egyenesebbé, a dobokat keményebbé, a basszust pedig hangsúlyosabbá tették. Az éneket szuggesztív nyögésekké és hangokká redukálta, amelyek inkább csak a szám ritmusának a felerősítését szolgálták.

A zenét a hely után, ahol megszületett, house-nak nevezték el.

Ahogy Åkesson most ezeket a régi számokat hallgatta, borzalmasan özönvíz előttinek tűntek. A vágások és a dobgépek mechanikus recsegései mind hallatszottak. Ma már, majdnem három évtized elmúltával, a szoftverek uralkodtak. Az Åkesson fülhallgatójában felcsendülő fájlok voltak az első igazi digitális zenék, amelyeket egyesekből és nullákból komponáltak, és amelyekben a hangokat oly mértékig manipulálták és ferdítették, hogy már nem lehetett megtalálni a megfelelőit a fizikai világban. Ez volt a jövő zenéje. Az mp3-fájlokat Filip olyan blogokról töltötte le, mint a House Heaven, Projekt 1408, Face the Music és a Living Electro, ahol az lett a király, aki elsőként tette fel az olasz Benny Benassi egyik új remixét.

Csakúgy, mint mindenkié a közgazdasági tagozaton, Filip Åkesson szekrénye is a második emeleten volt, egy falfestmény alatt, amelyen Áz istene, Thór lendítette magasra kalapácsát, hogy legyőzze a világ gonoszságát. A lépcsőház visszhangzott Åkesson lépteitől, amikor egy újabb unalmas órára rohant az első emeletre, ahol a társadalomtudomány tagozatos tanulóknak voltak a szekrényei.

Bal oldalon, egy fekete fa asztalnál ült Tim Bergling a haverjaival. Filip Åkesson tudta, hogy ki ő, mert úgy hírlett, hogy az anyja színésznő és valamelyik filmjében volt egy meztelen jelenete. Persze jártak más celebgyerekek is az iskolába, akik magasabb státuszúak voltak – a műsorvezető Martin Timell fia és az énekes Thomas Lediné is ide járt. Ezzel összevetve Tim anyja elég jó helyen állt, viszont nem úgy tűnt, mintha fiát bárminemű sztárallűrrel megfertőzte volna. Épp fordítva. Åkesson szemében Tim és a barátai szimplán kockák voltak, akik csak és kizárólag a Dotáról, a World of Warcraftról vagy valami más hasonlóan szánalmas dologól tudtak beszélgetni.

Csak rá kellett nézni Timre – pattanásos volt, virágos halásznadrágot és hosszú ujjú, fagombos pulóvert hordott. Adidas cipőjének talpa kiszáradt és megsárgult.

Tim Berglinget nem igazán lengte körbe Hollywood szelleme.

A gimnázium második osztályát megelőző nyáron Tim és Fricko néhány társukkal a Francia Riviérára utaztak, Juan-les-Pins-be.

Egyik este a Le Village vagy a Whisky à Gogo nevű szórakozóhelyen buliztak – nem tudni, pontosan hol, mindenesetre hazafelé tartva, a parti sétányon egyikőjük füvet vásárolt valami pasastól. A csapat lement a vízpartra, és Tim a sötétség leple alatt elszívott két-három slukkot a jointból.

Először nem történt semmi. Utána sem. Később azonban torka hirtelen kiszáradt. Érezte, ahogy a szíve zakatolni kezd. A fejében egyre erősödött egy zúgó hang, mint amikor felszállás előtt felpörgetik a sugárhajtóművet. Homloka minden egyes szívdobbanásnál hevesen lüktetett, de amikor megtapintotta a pulzusát, kiderült, hogy minden a legnagyobb rendben, a szívritmusa normális volt.

A tudat, hogy talán csak a gondolataival küszködik, nem igazán segített. Lehet, hogy most fog meghalni?

Az érzés elmúlt, Tim hazament Stockholmba, és el is felejtette az egészet. Egészen addig, amíg egy nap egyhuzamban tizenegy órát ült a gépe előtt. Fáradtan és elcsigázottan állt fel a székéről, de ismét elkezdett körülötte forogni a világ.

Amikor magához tért, a rágódohányára nézett, amely egy kupacban állt az ágya fejrészénél lévő polcon. Mellette a falon ott lógott egy kép saját magáról, az íróasztala fölötti polcon pedig a kalózmásolatú DVD-i sorakoztak. Bárhová nézett, a tárgyakat hirtelen messzebb érezte, mintha nem érné el őket.

Arra gondolt, hogy talán jobb lenne, ha aludna egy kicsit, de másnap ugyanez történt. Valahogy mintha skatulyába zárták volna, és nem tartozna a valós világba. Ez nem ugyanolyan volt, mint a rák elleni félelme. Az egy kellemetlen érzés volt, amelyet fizikálisan érzett a mellkasában. A mostani sokkal nehezebben megmagyarázható jelenség volt. Talán mentálisan lett beteg? Hallott már arról, hogy a cannabis pszichózist idéz elő: olyan állapotot, amikor nehezen lehet a valóságot értelmezni, és legrosszabb esetben az ember azt hiszi, hogy üldözik, vagy hangokat hall, vagy olyan gondolatai támadtak, hogy ő irányítja a világot

Néhány napi aggodalom után Tim úgy döntött, hogy mindent elmond az anyjának. Befüvezett, és most valami nem stimmel a fejével. Talán megőrült.

– Olyan érzés, mintha kívül állnék mindenen – mesélte Ankinak. – Mintha saját magammal is elvesztettem volna a kapcsolatot.

A szülők leginkább annak örültek, hogy Tim bízott bennük annyira, hogy el merte mondani, mi történt Franciaországban. Majd rendbe jön. Klas azzal próbálta megnyugtatni a fiát, hogy elmesélte, neki is voltak hasonló érzései, amikor annyi idős volt, mint Tim. Egyfajta zavartság és bizonytalanság kerítette hatalmába. Éjszakánként rettegett, amikor úgy érezte, hogy elvész a valóság. Ezt akkor ő úgy oldotta meg, hogy leírta a gondolatait. Amikor szavakba öntötte tépelődéseit, a csomókat sikerült kibogozni, és újra minden stabilizálódott. Nem aggódni kell a kellemetlen érzések miatt, hanem inkább ki kell deríteni, mi okozza őket.

Bejelentkeztek a gyerekpszichológiára, majd elkísérték Timet a Sabbatsbergi Kórházba, ahol egy fiatalokra specializálódott pszichológus fogadta őket.

Tim vegyes érzelmekkel jött ki tőle. Persze, jó volt, hogy beszélhetett magáról, de maga a tény, hogy orvoshoz kellett fordulnia, csak azt a tudatot erősítette benne, hogy valami nagyon nincsen rendben vele.

Ankit lenyűgözte a fia. Arra gondolt, hogy milyen volt ő kamaszkorában – soha nem ejtett egyetlen szót sem a belső életéről a szüleinek.

– Egy jó dolog azért van ebben – mondta a férjének. – Nem kell azon aggódnunk, hogy Tim rászokik a kábítószerre.

A következő hetekben Tim látszólag a megszokott módon viselkedett. Az Östra Real folyosóin más dolgok kötötték le, a szekrények mellett álló asztaloknál nevetgélt, az osztálytársaival dokumentumfilmekről és számítógépes játékokról beszélgetett.

Az aggodalmai esténként törtek rá, amikor egyedül volt, és lefeküdt. Attól félt, hogy elszabadulnak a gondolatai, ha leoltja a lámpát. Három hét elmúltával a rossz közérzete még mindig nem múlt el. Sőt, romlott. Gondolatai már nem a franciaországi események körül forogtak, hanem a körül, amit az elindított. Azon aggódott, hogy aggódott, és nem értette, honnan jön ez az érzés. Hiszen minden szempontból jó élete volt. Szerencsés csillagzat alatt született, szinte elkényeztetett gyerekként nevelkedett. Svédország egyik leggazdagabb részén nőtt fel, gyermekkorában semmiféle trauma nem érte.

Azt jelenti ez akkor, hogy vele nincs valami rendben? Hogy a mérgező gondolatok a bensőjében vannak, és éppoly szilárdak, mint az östermalmi kőházak? Lehet, hogy az a sorsa, hogy sérült agyat kapott, amely már most nem működik?

Próbálta elemezni a helyzetét, de gondolatai csak cikáztak a fejében anélkül, hogy megállapodtak volna. Tim a neten olvasott a derealizáció fogalmáról, vagyis arról az állapotról, amikor az egyén környezete valószerűtlenné válik. Mindez emlékeztette a Rekviem egy álomért című filmben az anya alakjára, ami különösen nagy hatással volt rá. Egy középkorú nő arról álmodott, hogy egyszer részt vesz egy televíziós versenyen. Szedni kezdett valami gyógyszert, hogy lefogyjon és beleférjen a kedvenc ruhájába. Az őrület folyamatosan fokozódott, és egy idő után már úgy tömte magába a pirulákat, mint a cukorkát, miközben a lakás bezárult körülötte. A végén az egész nappali eltorzult és fenyegetővé vált, és amikor a mentők elvitték, zavartan azt kérdezte, hogy a tévéstúdióba viszik-e.

Derealizáció. Annyira kellemetlenül hangzott. Lehet, hogy ez is valami hasonló? Akárhogyan is, Timnek már nem volt kedve bulizni menni. Úgy érezte, hogy ha iszik, bármi megtörténhet.

Hogy tanácsokat kapjon olyanoktól, akik már átéltek valami hasonlót, elindított egy témát Svédország legnagyobb digitális beszélgetőfórumán, a Flashbacken, ahová az ország minden pontjáról írtak az emberek, és mindenről megosztották a gondolataikat a kertészkedéstől a kábítószeres mámoron át egészen a celebpletykákig.

Tim ezt írta:

Olyan érzés, mintha nem tudnék teljesen világosan gondolkozni, úgy, ahogy három héttel ezelőtt, és amikor az érzelmek a legerősebben törnek rám, olyan, mintha minden elveszítette volna az értelmét. Azon is aggódom, hogy elveszítem a kontrollt, ha egy kicsit spicces vagyok. Korábban soha nem voltak ilyen problémáim, de attól félek, hogy ha berúgok, akkor csak még jobban fogok aggódni, és úgy fogom érezni, hogy már semmi nem számít, és véget fogok vetni az életemnek vagy valami ilyesmi: P.

Ahogy teltek-múltak a hetek, Tim kidolgozott egy módszert, hogy hogyan kezelje aggodalmait. Egészen egyszerűen be kellett fejeznie, snitt. Nem gondolkozhatott annyit. Ha elfoglalja magát valami mással, akkor biztos lecseng majd.

2006 őszén ráadásul már más foglalkoztatta. Azon a nyáron a rádióból folyton egy irritáló, ugyanakkor mégis ellenállhatatlan szám szólt, tele lüktető szintetikus basszussal és pergő dobokkal. A szövegét azonban, úgy tűnt, Stockholmban egyetlen felnőtt sem értette. Aki nem volt járatos a számítógépek világában, azt hitte, hogy a dal egy hajóról szól. Valójában azonban a Boten Anna egy chatcsatorna moderátorának digitális szerelmi történetét mesélte el egy magát Basshunternek nevező srác előadásában. Basshunter néhány hónappal korábban még egy agyonzaklatott kocka volt, aki csak a hecc kedvéért tette fel a számát a netre, hogy a haverjai hallhassák. Rövid időn belül azonban Svédország valaha legtöbbet letöltött kislemezévé vált.

Minden szempontból szánalmas egy szám volt, és ezt Tim is tudta. Lehet, hogy a felsős kis tinkóknak bejött, de semmiképpen nem tetszhetett egy gimnázium második évfolyamába járó diáknak. Ennek ellenére, mégis volt valami a dallamban. Ha egyszer beivódott az ember agyába, többé nem lehetett onnan kitörölni.

2006 őszi félévének elején, egyik este Tim kapott egy MSN-üzenetet Jakobtól, aki talált egy videót egy nemrég indított oldalon, a YouTube-on, ahová bárki feltehet felvételeket.

Tim megnyomta a play gombot mire egy szürke négyzetrácsos számítógép-képernyő jelent meg. A bal alsó sarokban egy fekete-fehér, digitális billentyűzetet látott, amely pont úgy nézett ki, mint az igazi zongora klaviatúrája.

Az oktatófilmen maga Basshunter beszélt azzal a hallandi tájszólásával, és bemutatta, hogyan készíti a slágereit. A számítógépes egér segítségével mentazöld kockákat rajzolt a képernyőre – hét perccel később pedig már meg is volt a szám alapja.

A dolog egyszerűnek és érdekesnek tűnt. Tim azonnal letöltötte a Basshunter által is használt FL Studio program egyik kalózváltozatát. Ez a belga szoftver korábban Fruity Loops néven futott, és teljesen átalakította a zeneszerzést. Míg alig tíz évvel korábban stúdiót kellett bérelni, vagy több százezer koronát kiadni különböző berendezésekre és hangszerekre, mostanra már mindent meg lehetett oldani, akár a hálószobából is.

Tim eleget pötyögött és próbálkozott már a gitárján ahhoz, hogy tisztában legyen az alapokkal. Ha a zöld kockákat a négyzetháló felső részébe helyezi, akkor a hangok magasabbak lesznek, míg a mélyebb oktávokat lejjebb találja. A program segítségével Tim egyszerűen ábrázolhatta az akkordokat. Az egyik oszlopot feljebb, a másikat lejjebb helyezte, és újra meghallgatta. Ha szélesebbre húzta őket, akkor a hang hosszabban csengett.

A bal oldalon volt egy sáv, amelyen előre felvett hangok voltak. Szintetikus gitárok, cintányérok és hegedűk. Némelyik úgy szólt, mintha lágy esőcseppek kopognának az ablakpárkányon, de volt olyan is, amely keményebben sistergett, mint szalonna a forró serpenyőben. Némelyik csillaghajók tűzharcának süvítését idézte, de volt olyan is, amely mintha egy hátborzongató horrorfilmből kúszott volna elő. Egy egész zenekart, nem is, inkább több százat sikerült így ügyesen digitális formába csomagolni.

Tim türelmetlenül kísérletezett, egész éjszakákon át húzta az oszlopokat ide-oda. Ha valami nem sikerült, akkor újra próbálkozott.

Hamarosan megértette, hogy ugyanazt az akkordot teljesen más érzelemmel lehetett felruházni attól függően, hogy melyik hangot választotta ki a bal oldali oszlopból. Ami nyugodtan pulzált az egyik digitális szintetizátoron, az fülsiketítő lehetett egy másikon. Felfedezett egy Z3ta+ nevű szintetizátort, amelyen olyan hangokat tudott kiválasztani, mint például Trance Delivery, Foreign Attack, Space Bell és Fusion Poly. Most pedig talált egy nyafogó tónust, amitől a dallam fájdalmasan nazális karaktert kapott.

Tökéletes volt. Tudta, hogy Jakobnak, Frickónak és a többieknek is bejön majd, ha elkészíti a lehető legirritálóbb dalt. A Vengeance Essential Clubssounds Volume 2 hangbankban volt egy fenemód kavargó cin, amelyet megtöbbszörözött és szorosan egymás mögé helyezett. Ezenkívül talált ott egy énekhangot is, amely azt kiabálta, hogy: „The beat, the bass and the party – let’s go!”

Na, most már kezdett a dolog hasonlítani valamire. Ahhoz, hogy még jobban kihangsúlyozza a szám paródia jellegét, egy másik hangot is hozzáadott, amely szünet nélkül ezt ismételte: „BASS! BASS! BASS! BASS! BASS!”

Lehet, hogy nem lett jó, viszont idegesítő és vicces volt.

Filip Åkesson a rakodórámpán keresztül mászott be, és követte a betonfalak pulzálását. Ahogy barátjával beljebb értek a nackai iparterület egyik lepusztult raktárába, feltárult előttük a terem, és Åkesson a füstgépből áradó poron keresztül körbenézett.

Mennyire más volt ez, mint az Östra Real dögunalmas órái!

Zöld lézersugarak pókhálót szőve lebegtek a táncparkett fölött, ahol testhez simuló ruhákban szőkített hajú lányok táncoltak drága zakót és aranyozott, tépőzáras edzőcipőt viselő külvárosi srácokkal. A kőkeményen dübörgő elektronikus zene majd beszakította az ember dobhártyáját.

Filip már régóta álmodott arról, hogy ezt testközelből lássa, így ösztönösen otthon érezte magát.

A house – és annak kicsit szögletes unokatestvére, a techno – Chicagóban jelent meg először, ott szippantották fel a kíváncsi britek, és hozták magukkal Európába. A zenével együtt természetesen jöttek a bulik is. Filip Åkesson hallott már az ominózus 1988-as nyárról, amikor táncéhes angolok illegális rave-bulikat szerveztek a Londont elkerülő autóút melletti mezőkön. Tudta, mi az a Love Parade, amelynek nyomán a következő évben Berlin utcáit elárasztották a liberális szeleket és a szerelem egyenjogúságát ünneplő emberek.

Attól kezdve a bulik lerobbant gyárépületekben és félreeső erdőkben folytatódtak Európa-szerte, és tették az elektronikus tánczenét modern európai népzenévé, amely leginkább egy különböző stílusokból varrt patchworktakaróra emlékeztetett, és amelyben a stílusok gyakran egymást keresztezték, de ugyanilyen gyakran egymástól lényegesen különböztek is.

2007-ben Franciaországban a house alapját az elmosódott baszszusszólamokra épülő filterezett diszkósamplingek adták. Angliában a kalózrádióból dübörgött a tapadós, szaggatott basszus, amelyet dubstepnek neveztek. A legnagyobb és a leghatalmasabb a holland színtér volt, ahol Tiësto stadionokat töltött meg a trance zenei irányzatával, mely pergő dobokra helyezett magasztos vonósszólamokra épült.

A svédországi színtér egyáltalán nem volt ekkora, legalábbis számokban mérve. Természetesen itt is kezdett repedezni a föld, amit Filip Åkesson és a hozzá hasonló, magukat előfutároknak tekintő emberek észre is vettek. Stockholmban egy különleges, egyszerre bombasztikus és euforikus zenei stílus kezdett kibontakozni, amelyet ezen az estén, a város déli részén épült raktárépületben is meg lehetett hallgatni.

Filip Åkesson beljebb húzódott a basszusszólamokra mozgó tömeg felé. Alig néhány héttel korábban próbálta ki először az ecstasyt, és érezte, hogy az aprócska tabletta hatására a zene kezdett minden izmában szétterjedni és bizseregni. A dallamok fantasztikussá, a dobpergések pedig szinte új testrészeivé váltak. Ez alkalommal is tartottak egy előbuli az egyik osztálytársa faterjának a teraszán, és a zene most kellemesen pulzálva áradt szét Åkesson testében. Volt valami varázslatos abban, hogy mennyire lassan bontakoznak ki ezek a zenék.

Akik nem értették, talán egysíkúnak vélték, de pont ez volt a lényeg. A monotonitásától lett a zene szuggesztív, harsány és minden érzékszervet ingerlő. Az estéket egy tengerhez lehetett hasonlítani, mely fölött lassan gyülekeznek a felhők, majd hirtelen csap le rá a vihar.

A színpadként funkcionáló kis emelvényre egy srác lépett fel. Ócska farmernadrágot, pólót és egy LA Dodger logóval díszített, hátrafordított baseballsapkát viselt. Lassan felhúzta a fédert az új számhoz, majd félrehajította a sapkáját, amely alól kivillant a szorosan összefogott copfja.

Ő volt az. Steve Angello, az összes svéd house-zenész közül a legnagyobb, ebben Filip Åkesson egy másodpercig sem kételkedett. Csak rá kellett nézni. Üvöltött róla, hogy nagy ívben tesz mindenre és mindenkire. Egyenes háttal, kidüllesztett mellkassal szállt szembe minden nehézséggel.

A svéd sajtó természetesen túl lassú volt ahhoz, hogy megértse, mi is történt, milyen izgalmas, pezsgő zenei színtér alakult ki a fővárosban az utóbbi években – de mit számított mindez akkor, amikor Angello barátnőjének saját blogja volt? A bőrápolási tanácsok és körömcipők mellett beszámolt azokról az alkalmakról is, amikor a barátja a Stureplanon lévő klubok DJ-pultja mögött zenélt. Ott, ahová Filip Åkessont csak álmában engedték be. Beszámolt még a Grodanban, az F12-ben és a Laroyban történt iszogatásokról, és képeket tett fel két másik DJ-ről, Axwellről és Sebastian Ingrossoról, akikkel Steve Angello egyre többet dolgozott együtt.

Triójukat némileg tréfásan és ironikusan – csak hogy kihangsúlyozzák, hogy ha kicsi is a svéd színtér, attól még elég jelentős – Swedish House Mafiának nevezték el. Nyaranta Ibizára utaztak, amelyről Filip már tudta, hogy az maga a paradicsom, és ott koncerteztek. A blogban bemutatott képeken Sebastian Ingrosso a legendás Pacha bárban – ahol együtt játszott David Guettával –, egy méretes pohár groggal a kezében pózolt. Steve Angello pedig a strandon ült a szalmakalapjában és saját magáról olvasott a Mixmag című zenei lapban.

Álomélet.

Miközben a falak között lüktetett a basszus, Åkesson egy újabb kemény szintetikus riffre a levegőbe bokszolt a kezével.

Ez az ő világa. Mindig is erre vágyott.

Tim Bergling nem járt klubokba. Őt ez teljesen hidegen hagyta. Helyette négy hónapon keresztül otthon görnyedt a számítógépe előtt, de még mindig nem sikerült igazán ütős számokkal előrukkolnia.

Amikor meg kellett magyaráznia, hogy milyen műfajban tevékenykedik, elbizonytalanodott. Milyen zene is ez? „Igazából nem tudom” – írta a Studio című netes fórumon, ahol bizonytalan kezdők gyűltek össze, hogy tapasztalt producerekkel beszélgessenek. „Talán egyszerű-tinkó-eurodance techno.”

2007. január végén kérdést tett fel a fórumon arról, hogy hogyan tudná a lehető legjobban elsajátítani az FL Stúdió használatát:

Csak azt szeretném kérdezni, hogy van-e közöttünk olyan FL-veterán, akinek akad egy kis extra ideje és kedve, hogy segítsen nekem befejezni egy számot, ami szerintem elég jó lett. Az a helyzet ugyanis, hogy több NAPON át vacakoltam a kompresszorral és a bass boosterrel, és próbáltam elérni, hogy normális legyen az énekhang és a basszusdob, de semmire sem jutottam :/. Nem értek a kompresszorhoz, és ha felhúzom a gaint 30%-ra, állatira torzul minden…

Tim csak úgy szívta magába a válaszokat. Még több videót megnézett a YouTube-on, amelyekben más alkotók magyarázták el a trükkjeiket és beállításaikat.

Mint kiderült, az első és legfontosabb olyan dob- és basszusszólamot találni, amely jól összecseng egymással. Ez adja majd a szám alapját, a gerincét. Ebben úgy tűnt, mindenki egyetértett. Utána jöhetett a körítés, amelyet meg lehetett fűszerezni különböző hangmintákkal vagy -effektekkel, de a dob és a basszus vitte előre a szerzeményt.

Tim ösztönösen másképp gondolta.

Ő a dallammal kezdett.

Az volt meg először a fejében. Azokban az esetekben, amikor mégsem így történt, akkor viszont a dallam automatikusan jött, ahogy elkezdte írni az akkordokat.

Amint a helyére került a megfelelő dallam, jött a következő kihívás: olyan odaillő szintetikus hangot kellett találni, amelyet aztán lehetett csűrni-csavarni. Az FL Studióban az volt a jó, hogy minden egyes hangot a felismerhetetlenségig lehetett torzítani. A szoftverben a hangszerek kibújhattak klasszikus szerepükből – a finom hangú vonósok lüktető ritmushangszerekké válhattak, egy rövid és agresszív trombitaszót pedig úgy meg lehetett szűrni, hogy lágy basszusnak tűnjön.

Tim addig nem kezdte el felépíteni a szám többi részét, amíg az akkordok hangtanilag nem tűntek jónak, mert csak akkor hallotta, hogy milyen típusú dobra van szükség, és milyen más effekteket kell használnia.

A YouTube-on fent volt a Swedish House Mafia egyik tagjának, Axwellnek a Feel the Vibe (Til the Morning Comes) című számának videója. Tim alaposan tanulmányozta ezt az energikus, de mégis lágy zenét, a finoman hömpölygő basszust. Megfigyelte, a basszus hogy cseng össze könnyeden és elegánsan a dallammal. Tetszett neki, hogy a szám egyszerre euforikus és lágy, anélkül, hogy nevetséges lenne. Vidám, de mégis erőteljes zene volt. Nehezen értette, hogyan tudott Axwell egy ennyire telített hangképet alkotni. Ha Tim beatjei kemény grafitceruzával rajzolták, akkor Axwell számait színes pasztellkrétával.

Tim éjszakákon át ébren volt, egyre csak olvasott és kérdezett, ugyanúgy, mint korábban a játékfórumokon. Amikor átjöttek hozzá a barátai, azt látták, hogy Tim valami új őrületbe habarodott bele. Ha ők filmet akartak nézni, vagy épp egy új portyát akartak indítani, barátjuk csak ült a képernyő előtt, mintha megszűnt volna körülötte a világ. Volt, hogy egy órát kellett rá várni. Máskor kettőt. Mintha nem is hallotta volna őket.

Teljesen beszippantotta őt a saját kis kirakója. Rájött, hogy egy bit külön, önmagában állva semmilyen jelentőséggel nem bír, viszont ha összekapcsolta egy másikkal, hangsúlyt kapott. Volt a folyamatban egyfajta logika, ami megnyugtatóan hatott rá.

Tim megfeledkezett a leckéiről, elfelejtett enni, és megfeledkezett a pattanásairól is.

Ebben a világban nem létezett semmi más.

Amikor két, három vagy négy puzzle-darab is a helyére került, ugrálni kezdett a széken. Egy pillanattal korábban még csak egy üres négyzetrács létezett, most pedig már egy egész beat dübörgött a fejhallgatójában. Még hullámzott is!

A mellkasa bizsergett a sikertől és büszkeségtől, miközben kezével a levegőben hadonászva lejátszotta a dallamot.

Ekkor meghallotta, ahogy Anki felkel, hogy kimenjen a vécére, ezért villámgyorsan le kellett oltania a lámpát, nehogy az anyja észrevegye, hogy még mindig ébren van.

Az östermalmi tizenévesek körében egyre többet beszéltek egy magát Moonboynak nevező művészről. Az Östra Real folyosóin a mobilhangszórókból az En låda című száma szólt, 2007 tavaszán pedig, a gimnázium második félévében Filip Åkesson már egy házibuliban is hallotta.

Aztán az egyik srác Filip németcsoportjában egyszer azzal állt elő, hogy ez a Moonboy úgy tűnik, az ő iskolájukba jár. Åkesson szerint ez teljesen valószínűtlen volt. A szám túl profi volt ahhoz, hogy egy velük egykorú valaki csinálta volna.

Micsoda, hogy ő lenne az az E2C-ből? Akinek az anyja színésznő? A srác, aki a szekrényeknél álló asztaloknál szokott ücsörögni és számítógépes játékokról dumál? Az a fazon, aki a sok hordástól megsárgult talpú Adidas cipőt hord?