Jo Nesbø

VÉRSÉGI KÖTELÉK

Fordította: Sulyok Viktória

A mű eredeti címe: Kongen av Os

Copyright © Jo Nesbø, 2024

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2024

Magyar fordítás © Sulyok Viktória, 2024

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-558-3 (papír)

ISBN 978-963-614-559-0 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Kukucska Zsófia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Beleznai Kornél

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Első fejezet

Mindenkinek van gyenge pontja. Ezt apa jól a fejembe verte, amikor bokszolni tanított. Alacsonyabb voltam a többi fiúnál, de apa megmutatta, hogy a legfélelmetesebb ellenfél védelmén is akad rés, olyan hely, amit nem fedez. Mindenkinek van hibája, amit biztosan újra és újra el fog követni. Azt is megtanította, hogy nem elég megtalálni a gyenge pontot, hanem hideg szívvel, habozás nélkül ki is kell használni. És ez volt az én gyenge pontom. A szívem vérzett a hozzám hasonlókért, és minden gyengeségben a magam gyengeségére ismert. De tanultam, és a szívem kihűlt. Igazából azt is lehet mondani, hogy a szívem mostanra jéghideg, halott vulkánná dermedt, ami utoljára nyolc évvel korábban tört ki. És hát már akkor is hideg volt, hiszen addigra már gyilkosság nyomta a lelkemet.

Erre gondoltam Oslo őszi színekbe burkolózó Kjelsås negyedében, a garázzsal és gyümölcsöskerttel rendelkező ház lépcsőjén állva. Hogy gyilkos vagyok.

Szombat este volt, úgy nyolc óra felé járt. Megnyomtam a csengőt, ami alatt szív alakú kerámiatábla hirdette, hogy a ház a Halden család otthona. A szöveg végét egy smiley zárta le.

Nem tudom, azért gondoltam-e arra, hogy gyilkos vagyok, mert kínzott a lelkiismeret, vagy mert azt bizonygattam magamnak, hogy képes leszek rá, hiszen ennél már rosszabbat is elkövettem.

A kihallatszó léptek zajára felgyorsult a szívverésem. Nyugalom! Nem kell törődni semmivel, csak essünk túl rajta!

Kinyílt az ajtó.

– Jó estét!

A férfi jóval az én százhetvenöt centim fölé magasodott. Karcsú volt, szinte vékony. Haja őszült, de arca fiatalos maradt. Negyvenegy éves. Ellenőriztem. Mögötte két overall lógott egy fogason, a padlót a kisgyerekes családokra jellemzően különböző méretű cipők borították. A neten talált információk szerint a házat négy éve vették. Arra tippeltem, hogy az asszony azért akart költözni, mert amikor másodszorra is teherbe esett, több helyre lett szükségük. Az Instagram-profilja legalábbis erre engedett következtetni. Bent Halden pedig valószínűleg azért szeretett volna minél magasabban lakni, hogy közel legyen valami olyan terephez, ahol futni és síelni is lehet. Amikor rákerestem, láttam, hogy korábban előszeretettel vett részt helyi sí- és tájfutóeseményeken, de az utóbbi években már sehol sem bukkant fel a neve. Ezek szerint a tervezettnél jóval kevesebb ideje maradt edzeni. Egyrészt mert két gyerek kétszer több egy gyereknél, másrészt pedig mert a kollégájával, Jon Fuhrrel alapított vállalkozásukban többet kellett dolgozniuk, mint az önállósulásuk előtt. Persze csak találgattam, de nem hiszem, hogy nagyon melléfogtam volna. A cégüket, a GeoDatát azzal bízták meg, hogy térképezze fel a Todde-alagút körüli geológiai viszonyokat, előkészítendő annak az útnak az áthelyezését, ami emberemlékezet óta Oson vezetett keresztül, már jóval azelőtt is, hogy 1931-ben főútvonalnak minősítették volna.

Megnedvesítettem a számat.

– Roy Opgard vagyok. Nem tudom, emlékszik-e rám.

Megpróbáltam kedélyes, „zavarban lévő paraszt a városban” képet ölteni, ami nem igazán a specialitásom. Az a gyanúm, hogy bármit is csinálok, Roynak nézek ki. Zárkózott, sötét, visszafogott vagyok. Szerencsére úgy tűnik, hogy a norvégok bíznak ebben a típusban. Talán úgy gondoljuk, hogy összefüggés van a félszegség, az esetlenség és az őszinteség között. Valójában én is így gondolom, szóval nincs ezzel baj.

Halden hosszasan hümmögött, amivel mintha egymásba olvasztotta volna az igent és a nem tudomot.

– Én javítottam meg az autóját, amikor Osban dolgozott – magyaráztam, mire mutatóujjával a levegőbe bökött.

– Hát persze! Nagyon jó munkát végzett. – Homlokán aggodalmas ráncok jelentek meg. – Nem kapta meg a fizetségét?

– Dehogynem! – Kipréseltem magamból valami nevetésfélét. – Elnézést, azt hiszem, hogy telefonálnom kellett volna, de hát tudja, vidéken az a szokás, hogy az ember csak úgy becsenget. Lengyelországban voltam, nemrég szállt le a gépem, és ahogy a városban jártam, eszembe jutott, hogy van a kesztyűtartóban valami, ami a magáé. Ez itt.

Felmutattam a csillogó fémtárgyat, és láttam, hogy halvány fogalma sincs, micsoda.

– Akkor vettem észre, hogy elfelejtettem betenni, miután elkerült tőlünk a kocsi, és hát megy nélküle is, de ha visszatesszük, sokkal jobb lesz. Hol a járgány?

– A kocsi? Most? Hát… gondolom, én magam is be tudom rakni. Amúgy mi ez?

– Hogyan akarja berakni?

Mosolyogva ingatta a fejét.

– Nem is tudom.

– Megkaptam a pénzt a munkámért, amit kivételesen nem csináltam meg rendesen. Öt perc lesz. Hol van…?

– A garázsban – felelte. Lerúgta a papucsát, lekapta az Audija kulcsát egy kampóról, és belelépett a futócipőjébe. – Camilla! Lemegyek a garázsba!

– Sigurdöt le kell fektetni! – A válasz a ház belsejéből érkezett.

– Ha elkezded, majd olvasok neki.

Elindultunk a fehérre meszelt, tágas garázs felé. Cipőnk alatt csikorgott a kavics, amivel felszórták a kerti ösvényt.

– Magának van gyereke?

Halden kérdése készületlenül ért, ezért csak megráztam a fejem, és megpróbáltam nem arra gondolni, hogy a lányom már hétéves lenne. Persze nem lehettem biztos benne, hogy lány lett volna, de egyre jobban meg voltam róla győződve. Nyeltem egyet, hogy megszabaduljak a torkomban lévő gombóctól. Évről évre zsugorodott, de teljesen talán sohasem fog eltűnni.

– Szóval maga vezeti az autószerelő műhelyt Osban? – folytatta Halden a csevegést. – Vagy inkább Oson?

– Ahogyan érzi. És egyébként nem, az már régen bezárt. De autószerelő végzettségem van, és néha vállalok munkát a móka kedvéért. A mellette lévő benzinkutat vezetem.

Odaértünk a garázshoz, és magasba emelte a kocsikulcsot. A garázs ajtaja automatikusan kinyílt. Nem sajnálta rá a pénzt. Ma már biztosan másképpen áll a kiadásokhoz, mint korábban.

– Ja, most már emlékszem, mit mondott az, aki ajánlotta magát. Hogy is hívják az öccsét?

– Carl Opgard – feleltem.

– Tényleg. – Felnevetett, amint beléptünk a garázsba. – Os királya.

Abban a pillanatban rájött, milyen leereszkedően csengenek a szavai. Mintha Os valami vacak hely lenne, ahol Carl nevetséges királyként pöffeszkedik. Trágyadombon uralkodó királyként.

– Nem úgy értettem… – szabadkozott. – Csak úgy láttam, hogy ott szinte minden az övé.

– Az Os Spa nagy része az övé – válaszoltam. – Kinyitja a kocsit?

– Hát de akkor mondhatjuk, hogy Os királya, nem?

Beültem a volán mögé, Halden pedig az anyósülésre. Elővettem egy csavarhúzót, levettem a kormány alatti panelt, és csavarozgatni kezdtem. Halden megjátszott érdeklődéssel figyelt.

– Hogy is van? – kérdeztem, miközben néhány vezetéket piszkáltam. – Az előzetes jelentésből úgy tűnik, hogy maguk szerint a Todde melletti hegy jól néz ki.

– Igen.

– Aha. Mennyire biztosak benne?

– Meglehetősen.

– Ki lehet ilyesmit jelenteni egy hegyre vonatkozóan, amibe nem is lehet rendesen belelátni?

– Persze. Az, mondjuk, igaz, hogy a talajmechanikai adatok értelmezésével kapcsolatosan mindig marad valamennyi bizonytalanság.

– És maguk – vagyis jobban mondva maga – ezekből az adatokból vonnak le következtetést, nem igaz?

– De, nagyjából igaz. Én és a társam.

– Jon Fuhr.

– Igen, Jon. Mi vagyunk a vezető geológusok.

– Maga hatvan százalékban tulajdonos, Jon Fuhr pedig negyvenben. Mit csinálnak, ha valamiben nem tudnak dűlőre jutni?

– Elég sokat tud rólunk. Honnan…

– Csak meg kellett néznem a brønnøysundi cégnyilvántartást. Tudja, nem sokkal korábban ellenőrizni akartam egy hullámvasutakat készítő amerikai vállalat pénzügyi helyzetét, és nem volt könnyű dolgom, közben viszont rádöbbentem, hogy Norvégiában teljesen magától értetődőnek tartjuk a transzparenciát. A nálunk szokásos bizalomról egy amerikai szerintem azt mondaná, hogy a naivitással határos. De hát pont azért bízunk egymásban, mert mindent látunk. Pont, mint egy faluban. Osban mindenki tud mindenkiről mindent. Vagy majdnem. Nem arról van szó, hogy mindenki kedvel mindenkit, hanem arról, hogy biztosra vesszük, hogy az emberek nagyjából igazat mondanak. Pont úgy, ahogyan az állami közútkezelő bízik abban, hogy a maguk következtetése egyenlő az igazsággal.

– Jó a hírünk, az igaz.

– De az anyagi helyzetük nem annyira. – Felnéztem, és bocsánatkérő mosolyt villantottam Haldenre. – Legalábbis a cégnyilvántartás szerint.

Erőltetetten mosolygott vissza rám.

– A pandémia alatt megálltak kicsit a dolgok. De mit akar ezzel mondani?

Visszafordultam a munkámhoz.

– Azt szeretném tudni, mennyire biztos abban, hogy azzal a költségvetéssel, amit a főút áthelyezéséről szóló döntés értelmében tartani kell, lehetséges ott alagutat fúrni. Mondjuk, egy tízes skálán.

– Hát… Legyen nyolc! Vagy kilenc, ha beérjük azzal, hogy nem kerül majd többe, mint a duplája.

– Miért nem tíz?

Nem kaptam választ. Felemeltem a csavarhúzót.

– Mi kellene ahhoz, hogy megváltoztassa a véleményét?

– Mit akar… Roy, igaz?

Megint rámosolyogtam.

– Elnézést, Bent. Ezt a kérdést egy meggyőzési technikákkal foglalkozó könyvből szedtem. A lényeg, hogy tegyünk fel kérdéseket, és hagyjuk, hogy a másik fél győzze meg saját magát arról, hogy igazunk van. Az öcsémtől kaptam a könyvet. Ő ilyesmivel foglalkozik.

– Azzal, hogy meggyőz másokat?

– Igen. Projekteket meg hasonlókat értékesít. Jó benne.

– Szóval most… el szeretne adni nekem valamit?

– Igen, így is lehet fogalmazni. De mellőzni fogom az üres dumát.

– Tényleg?

– Tényleg. Inkább a régi módszerrel győzöm meg. Adok maguknak tizenkétmillió koronát, ha azt írják a jelentésükben, hogy az alagutat jobb lenne nem megépíteni.

Némaság telepedett ránk.

– Most próbál megvesztegetni? – kérdezte rövid hallgatás után.

Bólintottam.

– Igen. Nem hangzik túl jól, de valóban erről van szó.

Hitetlenkedve felnevetett.

– És mégis miből gondolja, hogy menni fog?

– Először is az igeidőből.

– Hogy micsoda?

– Ha nem venné fontolóra, azt mondta volna, hogy: „Miből gondolta, hogy menni fog?” Múlt időben. A könyv arra is kitér, hogy a szavaink gyakran már azelőtt leleplezik a gondolatainkat, mielőtt tudatosodnának bennünk.

Halden fújt egyet.

– És másodszor?

– Tessék?

– Azzal kezdte, hogy „először is”.

– Ja, igen. – Kinyitottam a kesztyűtartót, és kivettem a forgalmit. – Amikor a kocsit szereltem, erre is rápillantottam, így tudom, hogy nem maga a tulajdonosa. Láttam, hogy a cég lízingeli. Nyilván anyagi okokból.

– És?

– Találtam még három lejárt büntetést is. Mindebből arra következtettem, hogy magának és a cégének akadnak anyagi problémái, Bent.

– És ezért azt hiszi, hogy meg tud vesztegetni? Akkor most figyeljen ide, Roy! Inkább hagyom, hogy a cégem csődbe menjen, mint hogy bűncselekményt kövessek el.

Megemelte a hangját, de kételkedtem benne, hogy annyira fel van háborodva, mint amennyire mutatja. Úgy ingattam a fejem, mint aki alaposan felméri a helyzetet.

– Tényleg bűncselekményt követne el? Elvégre senki sem tudja, mit rejt az a kőzet. Az is előfordulhat, hogy vizet. Egy kőomlás sem elképzelhetetlen. A „tízes skálán nyolc” azt jelenti, hogy húsz százalék esély van arra, hogy tévednek. Ez azért nem kevés, ugye egyetért? Csak más szemszögből kell nézni a dolgot, azt kell figyelni, lehet-e másképpen értelmezni az adatokat. Igazam van?

Nem felelt.

– És a cégét talán hagyná csődbe menni, de a családját biztosan nem. – A ház felé biccentettem, és a szeme rándulásán láttam, hogy megtaláltam a gyenge pontját. A család. Ami az én gyenge pontom is. De nem engedtem, hogy elöntsön az együttérzés. A szívem körüli jégpáncél nem indulhat olvadásnak. – Ennek is utánanéztem – folytattam. – A házra is hitelt vett fel. Ahogyan az üzlettársa is a sajátjára. Gondolom, nem volt egyszerű elindítani a közös vállalkozást.

Nem mozdult, de úgy tűnt, a szemével igent jelez.

– És aztán jött a pandémia – sóhajtottam. – Hát… Így legalább nem lesz nehéz rávennie Jont, hogy fogadja el az ajánlatomat.

Kitágult a szeme.

– Maga megbolondult! Jon…

– Korábban elítélték sikkasztásért – szakítottam félbe. – És testi sértésért.

Tátva maradt a szája.

– Ez is nyilvános adat – magyaráztam. – Erről nem mesélt? Mondjuk, aprópénzről volt szó. Még egyetemista korában történt, amikor egy bárban dolgozott, de fél év felfüggesztett börtönbüntetést kapott. Szóval képes ilyesmire. Ezért jöttem magához, Bent. Beszélje meg vele! Nem lesz nehéz.

Nyelt egyet. Leszegte a fejét, és lesütötte a szemét. Nem úgy tűnt, mint akiben maradt erő ellenállni, de nem felejtettem el, amit apa mesélt Carlnak és nekem arról, hogyan törték be a vadlovakat Amerikában. A ló akkor a legveszélyesebb, amikor már úgy néz ki, hogy megadta magát, és mozdulatlanná merevedik. Akkor nagyon kell vigyázni, mert bármikor megrázhatja magát, és ellenszegülhet.

– Nyugodtan csődbe vihetem a céget, mert geológusként akár már holnap találok munkát – szólalt meg hirtelen határozottan. – A fizetésem is jobb lesz a mostaninál.

Tudtam, hogy nem a levegőbe beszél. De azt is tudtam, hogy nem a fizetés mozgatja. Hanem az, hogy maga hozhat létre valamit, hogy a saját ura lehet. Amikor azt kérdezte, hogy én vezetem-e az autószerelő műhelyt, alig bírtam visszafogni magam, hogy ne javítsam ki, hogy nem vezettem, hanem az enyém volt. Aztán meg azt feleltem, hogy én vezetem a benzinkutat, nem azt, hogy az enyém. Mert az kérkedés lett volna. Emlékszem, hogy Mari, Carl volt barátnője egyszer megkérdezte, hogy lehetünk ennyire különbözőek, és én miért nem dicsekszem úgy, mint az öcsém. Azt válaszoltam, hogy talán mert úgy gondolom, hogy jó vagyok úgy, ahogy vagyok. Persze hazudtam. Nem hiszem, hogy jó vagyok úgy, ahogy vagyok. Soha nem is hittem. Mindig azt gondoltam magamról, hogy nyomorult paraszt vagyok. Diszlexiás, esetlen csodabogár, akinek semmi végzettsége sincs, és tudása is csak annyi, amennyit egy hegyi faluban össze tudott kaparni. Az öcsémnek ellenben megvolt mindene, ami nekem nem. Könnyen boldogult az iskolában, a lányok szerették, és az emberek is kedvelték általában. Neki soha nem kellett könyvből megtanulnia, milyen gombokat kell nyomkodni, ő maga volt a könyv.

– A bizalom jó dolog – feleltem, és visszatoltam a kormány alatti panelt a helyére. – A legjobb dolog Norvégiában. Többet ér az olajnál is. A hatóságok bízni fognak a jelentésében. Pont ahogyan bíztak abban az időjárás-jelentésben is, ami azt állította, hogy Hurumben ennyi meg annyi ködös napra lehet számítani, és ezért úgy döntöttek, hogy inkább Gardermoenba helyezik át a fő repteret. Emlékszik? 1994-ben történt. Sok üzletembernek állt érdekében, hogy Gardermoent válasszák. Aztán az a mérnök, az a Wiborg, nekiállt okvetetlenkedni, és erősködött, hogy a mérések tévesek. De aztán két nappal azelőtt, hogy bemutathatta volna a saját méréseit a parlament előtt, sajnálatos módon távozott az élők sorából. Állítólag öngyilkos lett. Bár azt senki sem tudta megmagyarázni, hogyan bírta egyedül, meztelenül áttörni a kétrétegű termopán ablakot, hogy kivesse magát rajta a negyedik emeleti hotelszobájából.

Halden vadul pislogott. Sajnáltam, persze hogy sajnáltam. Úgy, ahogyan igazából azokat is sajnáltam, akik az Årtunben rendezett bulikon nem hagyták szó nélkül, hogy Carl a barátnőjükkel flörtöl. Féltékenyek voltak, és az sohasem kellemes. Mivel általában nem a falubeliek közül kerültek ki, fogalmuk sem lehetett, hogy Carlnak van egy bátyja, aki bár kisebb nála, de csúnyán el fogja őket verni. Nagyon csúnyán. Azt sem élveztem, és ezt a mostanit sem. De az ilyesmit meg kell tenni. A családért.

Halden kifújta a levegőt, és a szélvédőn át a garázs ajtajára meredt. Kutyaszorítóba került, és erre nyilván rá is jött. Fizikai erőszaktól természetesen egyelőre nem kellett tartania, csak egy pluszérvvel akartam neki szolgálni, amin ma este majd eltöprenghet. Amivel megnyugtathatja magát, hogy nem a kapzsisága dönt, persze hogy nem, csak vigyáz az egészségére.

Ennyi volt? Vége az itteni munkámnak? Nagyon reméltem. Semmi kedvem nem volt kijátszani az utolsó kártyámat. Nem akartam csak úgy mellesleg a nevén nevezni a feleségét és a két gyerekét, és azt sem akartam megemlíteni, melyik iskolába és óvodába járnak.

És ha az ember belekeveri a családot, akkor aztán nem lehet tudni, ki mire képes.

A magasba emeltem a kis fémtárgyat.

– Ajaj! Hát nem megint elfelejtettem betenni?

Második fejezet

Bárkiből lehet gyilkos? Vagy vannak olyanok – igazából a legtöbben közülünk –, akiket egy mentális vagy erkölcsi gát megakadályoz abban, hogy kioltsák mások életét? Nem arra gondolok, amikor valaki önvédelemből vagy hirtelen felindulásból öl, hanem arra, hogy egy átlagos jó ember, mint például Bent Halden, képes lenne-e hidegvérrel meggyilkolni egy embertársát csak azért, hogy neki magának valamivel jobb és könnyebb élete legyen.

Ilyesmiken törtem a fejem, miközben a Volvo V60-asommal áttörtem a sötétségen.

Ilyen késő este szokás szerint valamivel gyorsabban hazaértem Osba Oslóból. Kicsivel éjfél után félrehúzódtam az út szélére. Ott álltam meg, ahonnan nappal mind a falut jelző táblára, mind a Budal-tó beépített partjára rá lehet látni. Osnak magának ezer lakosa van, a járásnak pedig háromezer. Hatszáz méterrel a tengerszint felett fekszik, a nyár rövid, de meleg és száraz, a tél pedig hideg és kemény. A falut és a legtöbb tanyát – elvégre mezőgazdasági területről van szó – védi a völgy, de akadnak birtokok – Opgard is ilyen –, amik magasan fekszenek, és a területük legnagyobb része megműveletlen. Az terjedt el rólunk, hogy szívós, szűkszavú népség vagyunk, és megtanultunk zord környezetben boldogulni, és azt kell hogy mondjam, ez nincs is túl messze a valóságtól. Ez van, ha az ember olyan faluban lakik, amely a kitartó, szeretetteljes összefogás, valamint a pletykák és a fojtogató irigység között egyensúlyoz.

A bevételeink legnagyobb részét a turizmusnak köszönhetjük, főleg a hütték eladásának, az Os Spának és a kempingnek, ahol szintén állnak hütték. Mielőtt a hotel felépítése Carlt Os királyává tette volna, a településen Willum Willumsen, a használtautó-kereskedés és a kemping tulajdonosa uralkodott. Vagyis hát igazából Aas polgármester uralkodott, aki egy örökkévalóságig képviselte itt a Munkáspártot, amíg önszántából vissza nem vonult, de a háttérből továbbra is utasítgatta az utódját.

A hold sápadtan világított a Budal-tó déli oldalán magasodó hegy, az Ottertind felett. Ragyogtak a csillagok. Nem tudok sokat a csillagokról, túl nagyok, és túl messze vannak tőlem. De ha valaki ült volna mellettem a kocsiban, bőven tudtam volna mesélni neki Osról. És pontosan meg tudtam volna mondani neki, melyik kivilágított ház kié az előttünk elterülő tájon.

Foszladozni kezdett a valóság szövete, és láttam őt, amint az anyósülésen ül, a gyerekünk pedig mögöttünk fülel. Megszólaltam, hogy lányok, ott, ahol a legtöbb fény világít, ott van a tér, közvetlenül mögötte pedig, a magaslaton, Carl bácsi épít egy nagy házat.

De összeszedtem magam, és visszatértem a való világba.

Három napig voltam távol, és már kettő után visszavágytam. Fogalmam sincs, miért. Ebben a faluban veszítettem el mindent, amim valaha volt. Másrészt viszont mindent, amim van, itt szereztem meg. Gyűlölöm ezt a helyet, mégis szeretem. És végső soron mi mást akarhat az ember a szülőfalujától?

Sebességbe tettem a Volvót, és visszakanyarodtam az útra. A településre érve elhaladtam a műhely és a benzinkutam mellett. Smitték házának ablakaira rátelepedett az út pora, a falra erősített plakát úgy reklámozta a hajvágást és szoláriumozást, hogy az embernek az volt a benyomása, hogy a két dolog szimultán történik.

Száz méterrel később felbukkant az imaház. Fehér falairól hámlott a vakolat, ami időről időre előfordult. A falun gyerekkorom óta rendszertelen időközönként átcsaptak a vallásos ébredés hullámai, ami buzgó áhítatot, perselyezést és falfestést vont maga után. Ám ez soha nem tartott sokáig, és akkor újfent az ördög került hatalomra, az épület kiürült, és a sötétben csak a nyelveken szólás és a lelkesítő bizonyságtételek foszlányai visszhangoztak tompán. Volt valami ijesztő mind az imaházban, mind a mosolygó, utazó prédikátorokban, akik egyszer csak felbukkantak, és pár hónapig ott laktak. Mintha olyan dolgok történtek volna a kereszttel díszített ajtó mögött, amikről soha nem esett szó. Úgy értem, hogy az élvezetesen botrányos dolgokon kívül, amikről ugyan rengeteg szó esett, de valószínűleg sohasem történtek meg.

A központban – már ha nevezhetjük így a kis teret – lassítottam, leeresztettem az ablakot, és a Szabadesés felé pillantottam, amin kívül Osban szombat este sehová sem lehetett menni. Az ajtó előtti táblán felismertem Erik gondosan formált betűit. DJ ERIK. MINDEN ÓRA BOLDOG ÓRA.

Míg itt kint is rezgett a levegő a basszustól, gondolom, zúzós számokat játszhattak, és biztosan sokan verődtek össze. Amikor nevetségesen olcsón megvettem a Szabadesést Erik Nerelltől, nem az volt a célom, hogy degeszre keressem magam Os éjszakai életén, egyszerűen csak akartam a helyet. Egy napon majd – ha minden a tervek szerint halad – jóval többet fog érni, mint amennyiért Eriknek el kellett adnia. És hát csak magának köszönheti. Nagyon nem csinálta jól. Abban állapodtunk meg, hogy Erik továbbra is ott dolgozhat, de felvettem Juliét, aki már bebizonyította, hogy a távollétemben el tudja vezetni a benzinkutat, és őt neveztem ki főnöknek. Kihajította a biliárdasztalt, vett egy pizzasütőt, egy kávégépet, és kibővítette az italkínálatot, így most már húsz, különböző országokból származó sör közül lehetett választani. Tíztől tízig tartottunk nyitva, pénteken és szombaton éjjel egykor zártunk. Az új rendszer jól működött. Túl nagy bevételre ugyan nem lehetett számítani, de Os profitált belőle. Délután öt után sem volt teljesen kihalt a falu. Az ilyesminek nem szabad alábecsülni a hatását.

Nyugat felé nézve látszott a holdfényben fürdő, készülő ház, ahová Carl úgy fél év múlva tervezte a beköltözést. Az emberek királyi birtokként emlegették, és valóban úri lakra emlékeztetett, amint a település fölé magasodott, mint abban a Springsteen-dalban, a Mansion On The Hillben.

Jobbra kanyarodtam, és elhajtottam Nergard mellett. Közben észrevettem – faluhelyen az ilyesmit észreveszi az ember –, hogy Grete Smitt kocsija Simoné mögött parkol az udvarban. Felfelé haladtam a csúcsra vezető keskeny úton. A Japánkanyarban visszaváltottam, majd ugyanígy tettem a Kecskekaptatóban is. A pajta és a ház között parkoltam le, Carl BMW-je mellett.

Opgard. Hazaértem.

Carl még nem feküdt le. Öltönyben ült apa régi hintaszékében a télikertben sörrel a kezében. Apa találta ki, hogy az egyébként szegényes házhoz, amit a hegytetőn épített, tartozzon egy amerikai porch, vagyis veranda, anya pedig felvetette, hogy üvegezzék be, és nevezzék télikertnek. Ez elég sok mindent elmond arról, hogy honnan jöttek. Anya fiatalkorában házvezetőnőként dolgozott egy hajózással foglalkozó családnál a városban, és szerette az előkelő angol kifejezéseket. Hallként emlegette az előszobánkat, ahol általában istálló- és gumicsizmaszag terjengett. Apa parasztok között nőtt fel Minnesotában, ahol volt Cadillac és metodista templom, és senkit sem fosztottak meg attól a jogtól, hogy a boldogságra törekedjen. Carlnak és nekem is egy republikánus után adott második nevet. Nekem a Calvint Calvin Coolidge elnök után, Carlnak pedig az Abelt Abel Parker Upshur után, aki elintézte Texas annektálását.

A télikertből ráláttunk az egész falura. A nyugatra lévő Os Spára nem, azt eltakarta egy hegytető, de alig negyedóra alatt oda tudtunk sétálni a saját földünkön át, és ugyanannyi időbe telt az is, hogy lehajtsunk a faluba, majd az aszfaltozott úton a kihelyezett táblát követve odaguruljunk. Egyszer megkérdeztem Carltól, miért ragaszkodik ahhoz, hogy kocsival menjen, hiszen ha gyalogolna, talán meg tudna szabadulni a kilóinak legalább egy részétől, amiket az évek során felszedett, miközben én csak fogytam. Azt válaszolta, hogy egy hoteligazgatónak stílusosan kell megérkeznie a munkába, és a pluszkilók csak tekintélyesebbé teszik.

Leültem mellé, elővettem a Berry snüsszös dobozt, és betettem egy adagot a számba. Apától tanultam, hogy az alsó ajkamhoz kell, nem a felsőhöz, ahogyan a falusiak szokták. És hogy Berryt kell használni, nem azt a skandináv szart, amit mindenki más.

– Na? – kérdezte Carl.

– Meglátjuk – feleltem, és elvettem az utolsó érintetlen sört az ablakpárkányról.

Kihúztam a vadászkést a hüvelyéből, és lepattintottam a kupakot. Jólesett. Egy üveg sör mindig jólesik. Carltól és apától az különböztetett meg, hogy ők mindig többre szomjaztak. Én mindig józan sofőr voltam, és azóta furikáztam az öcsémet, amióta elég idős lettem a vezetéshez, ami Osban jóval azelőtt bekövetkezik, hogy az ember megszerezné a jogsit. Tizenhat éves korom óta vittem Carlt és Marit bulizni az Årtunbe, vártam, kóláztam, verekedtem, hazavezettem. Mari akkor szakított Carllal, amikor a legjobb barátnője – Grete Smitt – elfecsegte, hogy szexeltek Carllal. Carl az USA-ba ment tanulni, aztán tizenöt évvel később hazaállított a feleségével és az Os Spa terveivel. Mindez nyolc éve történt. A felesége azóta már nincs meg, de a hotel felépült. Ötcsillagos magashegyi szálloda, igazi aranybánya, a falu büszkesége és egyetlen nevezetessége.

– De te mit gondolsz? – Carl elfojtott egy böfögést.

Vállat vontam.

– Kilencvenmillió korona elég sok egy hullámvasútért.

– A geológusra gondoltam. Belement?

– Nem tudom. Adtam neki gondolkozási időt.

– Igen? Ez azt jelenti, hogy kétségei vannak?

– Ez azt jelenti, hogy szerencsére erkölcsi aggályai vannak.

– Szerencsére?

– Igen. – Belekortyoltam a sörömbe. – Most küzd meg a lelkiismeretével.

– És ez nekünk jó?

– Amikor majd igent mond, nem kell attól tartanunk, hogy megbánja, és meggondolja magát. És mivel erkölcsös, nem fog csak azért igent mondani, hogy átverjen minket.

– Hogyhogy nem derült még ki, hogy te vagy kettőnk közül az észlény? – A szájához emelte a sörét, és felhajtotta.

Viccelt, de volt benne igazság. Nem sokan gondolták, hogy okosabb vagyok nála.

– Amúgy szóltak a közútkezelőtől – váltott témát, és felállt. – Sör?

Megemeltem az üveget, hogy mutassam neki, még van mit innom. Kiment, és hallottam, hogy a konyhában kinyílik, majd becsukódik a hűtő.

Mindig ilyen dramaturgiát követett. Elhintett valamit, aztán szünetet tartott, hogy fokozza a várakozást. Ez jól működött, amikor új projektekkel házalt, de én már annyira hozzászoktam, hogy nemhogy nem fuldokoltam az izgalomtól, de még türelmetlenséget vagy ingerültséget sem éreztem. Hallottam, hogy kinyit egy sört, és a holdfényben fürdő Kecskekaptatót néztem. Évek óta azon ment a huzavona a közútkezelővel, hogy pontosan hol végződik a közút, és hol kezdődik a mi privát utunk. Mi azon az állásponton voltunk, hogy az ő dolguk korlátot tenni a kanyarba, ahol a szikla száz méteren keresztül függőlegesen vezet le a Katlanba, abba a szűk szurdokba, ami vonakodva enged szabadon bármit is, legyen szó kecskéről vagy emberről. A kocsikat meg aztán főleg nem ereszti.

Majdnem tizennyolc éves voltam, Carl pedig még nem töltötte be a tizenhetet, amikor apa és anya meghaltak. Láttuk, amint apa fekete Cadillac DeVille-je a kanyar felé halad, majd eltűnik. A korlát megfogta volna őket. Ebben a közútkezelő is egyetértett velünk, de csak akkor jutott eszükbe, hogy esetleg vállalhatnák a felelősséget, miután két másik autó is hasonló sorsra jutott.

Carl visszajött, és leült.

– A hétvégén jönnek – jelentette.

– Nocsak! Ez jó hír. Hogy intézted el, hogy ilyen gyorsan összekapják magukat?

– Carl voltam – felelte komolyan. – Szerintem azt is meg fogják kérdezni, milyen színű korlátot szeretnénk.

Felnevettünk, és koccintottunk.

– Van viszont egy kevésbe jó hírem is. Az, hogy először fel akarják hozni a kocsikat.

Majdnem félrenyeltem a sört.

– Viccelsz?

– Nem. Azt mondták, hogy hoznak két autódarut meg egy csörlőt. Nem igazán vágom, hogy ez mi a fene, de te nyilván igen.

Bólintottam. Bár csak autószerelő végzettségem van, azzal tisztában vagyok, hogyan hatnak az erők, és a betűk sem ugrálnak annyira, amikor csak három vagy négy van belőlük egy egyenletben.

Carl viszont az üzlethez értett. Amikor szakítottak Marival, Aas polgármester elintézte, hogy érettségi után ösztöndíjat kapjon Minnesotába egy kivándorolt norvégokat segítő egyesülettől. Utána csak akkor jelentkezett, amikor pénzre volt szüksége. Tizenöt évig nem találkoztunk, de amióta jó nyolc éve hazajött, alig múlt el nap anélkül, hogy láttuk volna egymást.

Az emberek nyilván csodálkoztak, hogy két felnőtt testvér együtt lakik egy hegyi tanyán. Megint szárnyra kaptak a régi pletykák. Persze főleg velem kapcsolatban. Ha az ember harmincéves koráig nem alapít családot, azzal egy Oshoz hasonló helyen biztosan felhívja magára a figyelmet.

Kamaszkoromban az a hír terjedt el rólam, hogy szexuálisan kihasználom az öcsémet. Sőt, hogy igazából szinte járunk. A rossz nyelvek akkor sem hallgattak el, amikor Carl összejött Marival, de tizenhét éves koromban legalább valamennyire elcsitultak, amikor a faluban arról kezdtek pusmogni, hogy Willum Willumsen feleségével dugok. Ez a szóbeszéd vetett véget azoknak a célozgatásoknak is, hogy a tanyán tizenkét kecske közül választhatok. Az emberek nyilván azt gondolták, hogy az, aki Os királynőjével, Rita Willumsennel kamatyol, nem lehet menthetetlenül perverz. Carl pedig mindent összevetve túl nagy szoknyavadász volt ahhoz, hogy teljesen meleg legyen, ráadásul még egy feleséget is hazacipelt magával Amerikából.

Az emberek annyi mindent hittek, és olyan keveset tudtak. És ez nekünk tökéletesen megfelelt. Hogy úgy mondjam, jobb, ha a legrosszabbat gondolják Opgardról, mert az mindenképpen jobb az igazságnál.

– Nem kell izgulnod – folytatta Carl. – Csak felhozzák a kocsikat, aztán mennek is szépen a bontóba.

– Tényleg? – kérdeztem. – Pedig azt mondtad, hogy ez a kevésbe jó hír.

– Mert sejtettem, hogy nem fogsz örülni. Nekem tetszik, hogy megszabadulunk a roncsoktól. Végre nem lebegnek a fejünk felett, mint Sziszufisz kardja.

– Sziszifusz – feleltem. – És neki egy kősziklát kellett görgetnie. A kardos csávót Damoklésznek hívják.

Felnevetett.

– Olyan jó volt hazajönni és látni, hogy milyen széles körű tudásra tettél szert. Mintha valami iskolába jártál volna, amiről senki sem tudott.

– Hát arról az iskoláról tényleg nem tudott senki sem – válaszoltam halkan, és a söröm címkéjét tanulmányoztam.

– Igaz – kuncogott. – De Rita Willumsen nyilván nem tudott olyan rövid idő alatt mindent megtanítani neked.

– De a kezdőlökést mindenesetre megadta. És amúgy nem tettem szert olyan nagy tudásra, csak az van, hogy benneteket, parasztokat annyira könnyű lenyűgözni.

– Lenyűgözni? Ennyire látszik rajtunk az ámulat?

Mindketten felnevettünk. Carl jó passzban volt. Ilyenkor mindig arra gondoltam, hogy magányos leszek, amikor majd elköltözik a készülő házába. Persze tudtam, hogy néhány sörrel később átbillenhet. Olyanná válhat, amilyen apa szokott lenni. Átléphet arra a sötét, néma, fájdalmas területre, ahol inkább én szoktam tartózkodni, de amit ő is egyre gyakrabban keresett fel, pedig mindenki sármosnak, barátságosnak és gondtalannak tartotta.

– Amúgy Rita tényleg csinos volt – tette hozzá, és álmodozva kibámult az ablakon.

– Még mindig csinos – feleltem, és belekortyoltam a sörömbe.

– Tényleg? Jutsz vele valamire?

Elmosolyodtam.

– Kurt Olsen eljegyezte a múlt héten, szóval, gondolom, a kempingre célzol.

– Természetesen.

– A labda még mindig nála pattog, és egyelőre nem jelentkezett.

– Úgysem kap jobb ajánlatot. De ha a GeoData jelentése azt hozza ki, hogy a Todde-alagutat nem lehet megépíteni, akkor az ár az égbe fog szökni.

Bólintottam. A helyi ingatlanárak zuhanórepülésbe kezdtek, amikor nyilvánosságra hozták a döntést, hogy az új főútvonal el fogja kerülni a falut, aztán kicsit megemelkedtek, amikor bizonyossá vált, hogy az Os Spa megépül, de egy szálloda egyetlen településen sem tud csodát tenni, amennyiben az nem rendelkezik főúttal, még akkor sem, ha alig háromezren lakják. Míg nálunk az ingatlanárak vagy stagnáltak, vagy csökkentek, az ország többi részének települései rekordméretű növekedést könyvelhettek el mind a lakáspiacot, mind az üzleti szektort illetően. Szóval ha kiderül, hogy a főút továbbra is rajtunk fog keresztülhaladni, akkor hosszú évek árnövekedését fogjuk behozni, méghozzá gyakorlatilag egyik napról a másikra. Ahhoz kétség sem férhet, hogy a tóparti kemping, amit csupán kétszáz méter választ el a tértől, az előnyös fekvésének köszönhetően azonnal meg fogja többszörözni az értékét, vagyis a megvételére minél hamarabb sort kell kerítenünk.

A megboldogult Willum Willumsenről nemcsak meg lehetett volna formázni a ravasz használtautó-kereskedő szobrát, hanem egy egész emlékművet érdemelt volna. Amikor megkérdeztem apától, igaz-e, amit az iskolában beszélnek, hogy Willumsen csúnyán átverte a rozoga Cadillac DeVille-lel, amit apa megvett tőle, röviden csak annyit felelt, hogy mi, Opgardok nem alkudozunk. A válaszában egyenlő arányban keveredett a keserűség és a büszkeség, és egy kis szégyent is kihallottam belőle.

– Holnap ott lesz a meccsen – jegyezte meg Carl.

– Ezt meg honnan tudod?

– Onnan, hogy mindenki ott lesz. Ha győzünk, akkor feljebb lépünk. És még hét meccs vár ránk.

– Tényleg? Melyik osztályba is jutunk fel?

Carl felnyögött.

– Nem baj, hogy alapvetően nem érdekel a foci, de ez most a mi csapatunk.

Ez csak részben volt igaz. Az Os FK Carl kezdeményezésére részvénytársasággá alakult, és a részvények nyolcvan százalékát az Os Spa birtokolta. Miután pár évvel korábban majdnem az összes Os Spa-részvényemet eladtam Carlnak, a klub elenyésző részét mondhattam csak a magaménak, és ezzel teljesen elégedett voltam. Nem mintha Carlt annyira érdekelte volna a foci, de azt akarta, hogy szeressék, és úgy gondolta, hogy egy falu szívéhez a helyi futballklub támogatásán keresztül vezet az út. Először csak szponzorként léptünk fel, aztán Carl kitalálta, hogy alapítsunk részvénytársaságot, legyen a miénk a klub, és aztán vegyünk pár jó játékost, foglalkoztassuk őket teljes munkaidőben, és kerítsünk egy edzőt is. Ilyesmiről egy ötödosztályban játszó csapat addig még csak nem is álmodott, és az emberek röhögve mondogatták, hogy futballklubja csak a sejkeknek meg az oroszoknak van. De a torkukra fagyott a nevetés, amikor a klub megszerzett egy nigériai csatárt, felvette részmunkaidős edzőnek Kurt Olsent, az Os FK korábbi kulcsjátékosát, és az Os FK Rt. veretlenül feljutott a negyedosztályba. Szóval, ha jól számoltam, akkor most valószínűleg a harmadikba fog.

– Jól van, ott leszek – feleltem. – Van még valami?

– Végre elértem a német cégnél, hogy elkészítsék a konyhát, amit a házba akarok. És a Steinssetránál farkast láttak.

– Tényleg?

– Fogalmam sincs. Simon Nergard látta.

Felnevettünk. A Nergard-birtok feküdt hozzánk a legközelebb, bár még így is jóval alattunk volt. Simonról mindenki tudta, hogy olyan megrögzött hazudozó és álhírterjesztő, hogy alig marad le a barátnője, Grete Smitt, a falu fodrász- és pletykaszalonjának tulajdonosa mögött.

– De tegnap Erik Nerell talált egy birkatetemet – folytatta Carl –, és azt mondta, hogy egyértelműen ragadozó intézte el. Viszont alig ettek belőle, szóval ha tényleg farkas volt, akkor nem csapatban jár, hanem magányosan.

Megráztam a fejem.

– Már ötven éve nem járt erre farkas. Szerintem inkább kutya lehetett. Nem lepne meg, ha Simon rottweilere csinálta volna, és Simon azért kiáltana farkast, hogy senkinek ne jusson eszébe az ő kutyáját vádolni.

Carl felkuncogott.

– De ha mégis farkas? Szerinted jó vagy rossz reklám nekünk, hogy ott mászkál, ahol a szállóvendégek sétálni szoktak?

– Fene tudja – feleltem. – Mindenesetre nem fog sokáig ott mászkálni.

– Mert elmegy máshová?

– Mert megdöglik. A farkasok nagy prédaállatokkal táplálkoznak, és csapatban vadásznak.

– Kábé, mint mi?

– Kábé, mint mi – válaszoltam, és ittam még egy kortyot.

Kellemes fáradtság öntött el. Ellazítja az embert, ha csak úgy fecseg azzal, akit a földkerekségen a legjobban ismer, annyira jól, mintha a másik a saját maga meghosszabbítása lenne. Amikor Carl megszólalt, három szó után tudtam, hogyan fogja befejezni a mondatát, és ezzel ő is így volt engem illetően, így aztán gyakran megelégedtünk az első három szóval. Majdnem olyan volt, mint egyedül lenni, kímélhettem a hangszálaimat, és takarékoskodhattam az energiámmal.

– Akkor nincs más híred? – kérdeztem.

– Nincs. Vagyis de, igazából van. Felvettünk egy új marketingmenedzsert. Fiatal, ügyes lány. Innen származik.

– Igen?

Megint azt csinálta, amit szokott. Ivott lassan pár kortyot, és váratott. Aztán nagy levegőt vett, de a név helyett hosszú böfögés hagyta el a száját.

– Ne már, Carl! Muszáj?

– Bocs. A bádogos Moe lánya.

– Natalie?

– Emlékszel rá? Ja, persze, volt vele az a sztori, amit már majdnem elfelejtettem.

Talán saját magának is hazudott, de biztosan nem felejtette el, legfeljebb elfojtotta. Mert „azt a sztorit” elmeséltem neki – és rajta kívül senki másnak.

Közvetlenül azután történt, hogy hazaköltözött Amerikából. A vézna, sápadt Natalie Moe gimnáziumba járt, és kicsit túl gyakran bukkant fel rémült szemmel a benzinkúton, hogy EllaOne-t vegyen. Esemény utáni tablettát. Megkérdeztem Juliét, aki a kúton dolgozott, és Natalie osztálytársa volt, hogy Nataliének van-e barátja, akinek Julie óvszert javasolhatna, de azt felelte, hogy Natalie fűvel-fával lefekszik. Nem is tudom, de valahogyan nem állt össze a kép a fejemben. Aztán egy nap beállított az apja, a bádogos Moe, és ő is esemény utáni tablettát akart venni.

És amikor ráismertem a pillantásában a szégyenre, megértettem.

Hiába számoltam be Kurt Olsen körzeti megbízottnak a gyanúmról, nem törődött vele, ezért a saját kezembe vettem az ügyet. Elhajtottam Moe-hoz, félig agyonvertem, és közöltem vele, hogy visszajövök, és befejezem, amit elkezdtem, ha másnap nem küldi el a lányát biztos távolságra az otthonától. Egyértelművé tettem, hogy ha engedelmeskedik, akkor tartani fogom a számat. Natalie Notoddenben fejezte be a gimnáziumot. Egyszer, amikor ott voltam, véletlenül megláttam egy kávézóban pár barátjával. Nem szólítottam meg, de feltűnt, hogy a szemében már nem csillog rettegés.

– A franciákkal kapcsolatban vagy? – váltottam témát, mert vannak dolgok, amiket Carl és én kerülünk.

– Mindennap – felelte. – Meg vannak elégedve a nyereséggel meg a számainkkal, és imádják az új szárny terveit. Szerdán küldenek két építőmérnököt, hogy szemügyre vegyék a hotelt.

– Jól van.

Az Os Spa bővítésének tervét kezdetben kételkedve fogadta a közgyűlés, ami kizárólag helyi befektetőkből állt, engem is beleértve. Amiatt aggódtak, nem is alaptalanul, milyen hatással lesz a főútvonal áthelyezése a vendégéjszakákra, de Carl érvei meggyőzték őket. Azt mondta, ha nem fejlesztünk, azzal öngyilkosságot követünk el, és ha a szálloda továbbra is be akarja vonzani az embereket, akkor drasztikus, nagy és látványos lépéseket kell tennünk. „Növekedés vagy halál – szónokolt. – Nem lehet belőlünk ötcsillagos butikhotel. Fontos, hogy látszódjunk a térképen, és ehhez nem elég a minőségre koncentrálnunk, a méretünknek is át kell lépnie egy kritikus értéket. Azt akarom, hogy az Os Spát ne csak a faluval, hanem az egész járással azonosítsák. Az Os Spa neve ne csak egy hotel és egy forró fürdő képét idézze fel az emberekben, hanem azt is, hogy milyen élmények várnak rájuk! Ehhez befektetésre van szükség, nem lassíthatunk!”

Ezután heves, de rövid vita következett azzal kapcsolatban, hogy jó ötlet-e külső finanszírozást igénybe venni. Végül győzött a józan paraszti ész, hiszen Osban csak igen korlátozott tőkére számíthattunk. Az Alpin nevű francia szállodacsoport az Os Spa részvényeinek tizenöt százalékát birtokolta, miután Carl, aki a torontói ingatlanüzletben eltöltött évei alatt megismerkedett az igazgatójukkal, bevette őket a tűz után szükségessé vált újrafinanszírozásba. Most részvénykibocsátást hajtott végre, és olyan ajánlatot tett az Alpinnak, ami a cég negyvenöt százalékos tulajdonosává tenné őket. Ez azt jelenti, hogy továbbra is nálunk maradna az ellenőrzés, de ezzel egy időben megoszlana a kockázat, és a franciák remélhetőleg a hotel nemzetközi marketingjéhez is hozzá tudnak járulni. Már csak a részvények áráról kell megegyeznünk, és mihelyt megtörténik a tranzakció, indulhat az építkezés. Persze ha addig kijön a GeoData jelentése arról, hogy az alagútból semmi sem lesz, akkor a franciák jóval magasabb árat is hajlandóak lennének fizetni a részvényekért.

– Elteszem magam holnapra. – Carl felállt.

– Oké. Jó éjszakát!

– Jó éjszakát! Látom, töröd valamin a fejed.

Bólintottam.

– Tudod, mire gondoltam, amikor becsengettem Haldenhez?

– Hogy ezen most túl kell esni a siker érdekében?

– Igen, erre is. De főleg arra, hogy gyilkos vagyok. Hogy gyilkosok vagyunk.

Carl felvonta a szemöldökét.

– Aludj jól! – Ezzel magamra hagyott.

Mint mondtam, vannak dolgok, amiket kerülünk.

Kibámultam az éjszaka sötétjébe. Carl léptei lehallatszottak a hálószobájából.

Hét gyilkosság.

Carl és én összesen hét embert gyilkoltunk meg. Meg egy kutyát.

Felhajtottam a sörömet.

Nem, nagyon nem volt ínyemre, hogy kiemelik a roncsokat.

Harmadik fejezet

Egy nappal azelőtt, hogy becsengettem volna Haldenhez, hogy tizenkétmillió koronát ajánljak neki egy hamis jelentésért, Lengyelországban voltam. Egészen pontosan Zatorban, egy négyezres városkában az ország déli részén. Még pontosabban az Energylandiában, Lengyelország legnagyobb vidámparkjában. És még ennél is pontosabban egy kocsiban, amit éppen felhúztak a Zadrának, a világ legnagyobb, fából készült hullámvasútjának a tetejére. Vagyis igazából fából és acélból készült. Legalábbis ezt magyarázta a Rocky Mountain Construction tervezője, Glen Moore a sínek kattogásától kísérve. A hang azt a zörejt idézte fel bennem, amikor egy hajón felhúzzák a láncon függő horgonyt. Nem is, inkább egy vágóhíd láncainak képét, amikkel jobbra-balra lengő állati tetemeket emelnek a magasba. Próbáltam koncentrálni, miközben Moore a műszaki részleteket fejtegette, de nem ment könnyen, mivel tudtam, hogy másodperceken belül 62,8 méter szabadesés vár rám.

Moore várakozóan nézett, amiből rájöttem, hogy választ vár egy kérdésre.

– Elnézést – szólaltam meg angolul.

– Azt kérdeztem, gyakran fúj-e a szél.

– Igen.

– A hőmérséklet alacsony?

– Igen. A hegyek miatt.

– Akkor inkább acélt javasolnék fa helyett.

– Nem – feleltem. – Fából kell készülnie.

Értetlenkedve nézett rám.

Nem volt időm elmagyarázni, mielőtt felértünk, bár szerettem volna. A lánczörgés elhallgatott, a sínek eltűntek, és körös-körül lapos, megművelt lengyel földeket láttam. Ha rövid indoklást kellett volna adnom, csupán egyetlen nevet ejtettem volna ki a számon: Shannon Alleyne.

A kocsi szinte megtorpant a szakadék szélén, mintha őt is rettegés kerítette volna hatalmába, aztán lassan lefelé fordította az orrát. Majd még jobban lefelé. Gyomromat a gyorsulás előérzete csiklandozta, és amikor már azt hittem, hogy függőlegesen állunk, a sínek megint eltűntek alólunk, mintha befelé irányultak volna. Arra gondoltam, biztosan ilyen érzés a Kecskekaptatóban megcsúszó autóban rádöbbenni, hogy a kerekek tapadása megszűnt, érezni, hogy a járművet előrerántja a nehéz motor, és látni, ahogyan feltárul a Katlan mélye. Lehunytam a szemem.

Amikor Shannon Alleyne nyolc éve berontott az életembe, harmincöt éves voltam, nőtlen, tömeggyilkos, és nyilvánvalóan készen álltam arra, hogy családot alapítsak.

Azért használom a „nyilvánvalóan” kifejezést, mert addig a napig nem igazán gondoltam erre, amíg Shannon nem közölte, hogy a gyerekemet hordja a szíve alatt. És engem is meglepett, hogy örülök. Hogy egy nagy vízen túli kifejezéssel éljek, „a hold felett” voltam a boldogságtól. Mondjuk, lehet, hogy valójában nem családra vágytam, csak az változtatott meg mindent, hogy a hírt Shannon osztotta meg velem. Mert Shannon tökéletes volt. Apró, vékony, angyalarcú, bariton hangú nő, akinek olyan gyorsan vágott az esze, hogy alig lehetett lépést tartani vele. A családja Barbados fehér lakosságának alsó osztályába tartozott, az alkoholizmustól és pénztelenségtől szenvedő redlegek, vagyis vöröslábúak közé, akik a néhány száz évvel korábban kivándorolt írek és skótok leszármazottai voltak. A rokonai legfeljebb az általános iskolát fejezték be, de ő jóval túltett rajtuk: építészetet tanult Kanadában, és fényes jövőt jósoltak neki. Kemény csaj volt, érzelmes és vad. Tisztában volt azzal, milyen tehetséges, és az ambícióinak semmi sem állhatott útjába. Nem saját magáért küzdött, hanem azért, amit teremtett. Oroszlánként harcolt az általa tervezett minimalista mesterműért, az Os Spáért a falu befektetői ellen, akik olcsóbb, közönségesebb, hagyományosabb szállodát képzeltek el. Halálos lojalitással viszonyult az elképzeléseihez és azokhoz az emberekhez, akiket a családjának tekintett, olyan harcosnak bizonyult, akit az ember nem szívesen látna az ellenségei között. Az ágyban fékezhetetlenül, szenvedélyesen, mohón viselkedett, szinte mintha csatázott volna, ami élesen elütött a lomha, kényelmes szeretkezésektől, amikben Rita Willumsennel volt részem.

Mint mondtam, Shannon Alleyne tökéletes volt. Csak egyetlen bökkenő akadt vele kapcsolatban. Hogy az öcsém feleségeként ismertem meg.

Amikor Shannon teherbe esett, Carl kétségbeesetten próbált kievickélni a magánéleti és anyagi nehézségeiből. A szálloda építési munkálatainak költségvetését túllépték, és Carl titokban kölcsönt vett fel Willumsentől uzsorakamatra, ráadásul Shannon állandóan elégedetlenkedett, ha úgy vélte, hogy a terveitől akár csak egy kicsit is eltérnek. Részben talán a nagy nyomással lehetett indokolni, hogy Carl rendszeres időközönként verte a feleségét. Én már több mint egy éve őrülten szerelmes voltam Shannonba, és ő is belém. Szóval tulajdonképpen nem meglepő, hogy megtörtént az elkerülhetetlen, és egy notoddeni szállodában az ágyban kötöttünk ki. Akkor vettem észre a kék foltjait. Vajon akkor gyűlöltem meg az öcsémet? Vagy csak kicsit később, amikor rájöttem, hogy a Willumsentől felvett kölcsön fedezetéül a birodalmunk rám eső részét is használta? Vagy még akkor sem tudtam gyűlölni? Továbbra is megakadályozott benne a gyerekkorunkból rajtam maradt adósság és bűntudat?

Az Os Spa szilveszter éjszakáján leégett. Megállapították, hogy egy eltévedt rakéta miatt, de biztosítási csalásról is terjengtek pletykák. Aztán Carltól megtudtam, hogy spórolási céllal lemondta a biztosítást. Ez azt jelentette, hogy a kölcsönnel nemcsak a saját örökségét, hanem az enyémet is elkótyavetyélte. Én csak a hotel elenyésző részét birtokoltam. Eredetileg azt terveztük – nem mintha ezt a tervet a tűz miatt meg lehetett volna valósítani –, hogy ha majd beindul az üzlet, akkor Carl kivásárol, és meg tudom venni a benzinkutat, amit vezettem. Ki kellett találni valamit.

A kölcsönnek lejárt a határideje, és beállított hozzánk Willumsen dán verőlegénye egy fehér Jaguarral. Hideg téli nap volt, és a Carllal közös listánkat újabb gyilkossággal növeltem, amikor szétlocsoltam némi vizet a Kecskekaptatóban, hogy tükörsima jéggé dermedjen. Kurt Olsen körzeti megbízottnak akadt pár kérdése a verőlegény balesetével kapcsolatban, valamint arra vonatkozóan is, hogy Willumsent holtan találták az ágyában. Azt feleltem, hogy balesetek szoktak történni, pont úgy, ahogyan öngyilkosságok is. Ezt mutatja Kurt apjának, a volt körzeti megbízottnak az esete is. Kurt szemében gyűlölet villant, de az apjához hasonlóan ő sem tudott bizonyítani semmit.

Sőt, a Kripos arra a következtetésre jutott, hogy a verőlegény végzett Willumsennel, a megbízójával.

Így aztán a legégetőbb problémákat sikerült megoldanunk, de egy még maradt.

Carl.

Nem igazán emlékszem, hogy Shannon vetette-e fel, vagy én, de mindkettőnk számára egyértelmű volt, hogy csak egyetlen módon tudunk egymáséi lenni és helyrehozni a gazdasági károkat. Ha megszabadulunk Carltól. Nehezen hoztuk meg a döntést, de amikor végre sikerült, a végrehajtás meglepően könnyen ment. Az ember szeret visszanyúlni olyasmihez, ami korábban már bevált, így aztán nem álltunk elő különösebben eredeti tervvel.

Leeresztettem Carl kocsijából a fékfolyadékot, hogy ne tudja bevenni a Kecskekaptató kanyarját.

Mielőtt elindult volna otthonról a hotel újraélesztéséről szóló befektetői találkozóra, szembesítette Shannont azzal, hogy tud a terhességéről, és azt is közölte vele, hogy tudja, ki a gyerek apja. Egy amerikai, aki korábban legyeskedett körülötte, és akinek a neve rajta volt a notoddeni hotel vendéglistáján aznap, amikor Shannon is ott járt. Shannon kinevette, mire Carl vak dühében fejbe ütötte a kezében lévő vasalóval, Shannon pedig vallomást tett. Azt nem árulta el, kivel lépett félre, de azt igen, hogy ő gyújtotta fel a hotelt. Azért, hogy újra lehessen kezdeni a munkálatokat, és úgy lehessen felépíteni, ahogyan megálmodta.

Carl erre megint megütötte. És Shannon utána már se nem nevetett, se nem lélegzett.

Aztán Carl eljátszotta ugyanazt, amit akkor is, amikor végzett a volt körzeti megbízottal. Felhívott, és könyörgött, hogy segítsek neki összetakarítani.

Betettük Shannont Carl Cadillac DeVille-jének a vezetőülésére, elfordítottuk a slusszkulcsot, majd a Kecskekaptató és a Katlan felé löktük az autót. Addig néztem a vörös hátsó lámpákat, amíg el nem tűntek a szakadékban a nővel, akit szerettem, és a gyerekünkkel. Carl a vállamon zokogott.

Amikor kinyitottam a szememet Zatorban, úgy tűnt, mintha veszettül robogna felénk a faszerkezet váza, és a piros sínek úgy kanyarogtak és tekergőztek, mintha ki akartak volna szabadulni alólunk. De a kocsi erősen kapaszkodott. Hirtelen fejre álltunk. Tudtam, hogy a pályán három ilyen fordulat van. Furcsa volt érezni a súlytalanságot. A következő éles kanyarban mintha megrántottam volna az oldalamat.

Másfél perccel azután, hogy lenéztem a csúcsról, már lent is voltunk. A kocsi egy enyhe jobbkanyarban fékezett, és megállt.

– Mit gondol? – kérdezte Moore.

Elismerően biccentettem. Több helyen száguldottunk nagyon meredeken, de az első zuhanáshoz semmi sem volt fogható.

Az első zuhanáshoz semmi sem fogható.

Negyedik fejezet

Öt percünk maradt a meccs kezdetéig. Leparkoltunk Carl BMW-jével a németek által épített barakkok mögött, amik a háború befejezése óta az Os FK öltözőjeként szolgáltak. Apa gyakran fejtegette, hogy az öt évig tartó német megszállás nélkül a norvég utak és az infrastruktúra nem lennének ugyanazok. És hogy Norvégiában az átlagéletkor nőtt, és nem csökkent, mialatt az angolok, amerikaiak és oroszok harcoltak helyettünk. Ha elég sört ivott, akkor nagyjából sejtettük, hogyan fogja folytatni, és abban is szinte biztosak lehettünk, hogy kisvártatva remegni fog a hangja a dühtől.

„Tudtátok, hogy norvég földön több orosz halt meg a nácik ellen harcolva, mint norvég? Norvég földön! Nem látott még Európa ennél gyávább népet! Alig néhányan fogtak fegyvert, hogy megvédjék a hazájukat, és közben kétmillió amerikai repült ide, hogy az életük kockáztatásával megmentsenek minket! Gyertek!”

Ilyenkor le kellett venni a Remington puskát a bejárati ajtó fölötti helyéről, ki kellett menni, és arra kellett lőni, amerre apa mutatott.

„Ez itt a mi birodalmunk! – harsogta. – És ha valaki el akarja venni, akkor az utolsó csepp vérünkig védelmezzük. Megértettétek?”

Carl és én bólintottunk, és az aljnövényzetben bujkáló képzeletbeli nácikra és kommunistákra lövöldöztünk.

Kiszálltunk a kocsiból, és elindultunk a többi parkoló autó között.

– Mondtam, hogy itt lesz – szólalt meg Carl, amikor a falu egyetlen kabriója, Rita Willumsen Saab Sonett 58-asa mellett haladtunk el.

Kell ahhoz egy stílus, hogy az ember egy nyitott Saab Sonett-tel furikázzon Osban, és közben ne nézzen ki teljesen ostobán. Rita Willumsennek ez bőven megvolt.

Pont időben kerültük meg a barakkokat ahhoz, hogy lássuk, amint kivonulnak a csapatok. Az Os FK piros mezén ott virítottak a szponzorok. A legnagyobb a mellkasukat díszítette. Os Spa. Amint a játékosok kikocogtak a pályára, elszórt taps és kiáltások hallatszottak. Úgy számoltam, nagyjából három-négyszázan lehetnek kíváncsiak a meccsre, ami nem is volt rossz eredmény. A legtöbben az oldalvonal mentén álltak a pálya nyugati szélén, egy fából ácsolt, hét méter széles és két és fél méter magas emelvény két oldalán, ahol a barakkok valamennyi védelmet nyújtottak a szél ellen. Az emelvény nem hivatalos VIP-szektorként funkcionált a klub támogatói számára. Az Os Sparebank igazgatója Voss Gilbert polgármester mellett állt, aki a klub elnöki feladatait is ellátta. Aas, a korábbi polgármester természetesen ott feszített a szokásos helyén a lánya, Mari és a veje, Dan Krane társaságában. Krane a helyi újság, az Os Blad szerkesztője volt, ezért arra tippeltem, azért jött el, hogy majd írjon a harmadosztályba való feljutásunkról.

Az emelvényen felfelé haladva biccentettem a Coop üzletvezetőjének, majd fent Rita Willumsen mellé álltam. A legtöbben túradzsekit vagy pehelykabátot viseltek, de Rita elegáns, burgundi vörös kabátba burkolózott, ami, tekintve a magas sarkú csizmáját és az egyenes tartását, szinte királynői kinézetet biztosított neki. Nemcsak a Willumsen vállalat tulajdonosaként, hanem az Os Spa vezetőségi tagjaként is támogatta a klubot, ami kétszeres jogosultságot biztosított neki a VIP-szektorba, de valami azt súgta, hogy mindenképpen az emelvényen kötött volna ki, ha másért nem, hát azért, mert nála jobban senki sem közelítette meg a felső tízezret Osban.

– Nem gyakran jössz meccset nézni – jegyezte meg.

Vállat vontam.

– Hajrá, Os! Előre! Felülünk egy felhőre!

– Nagyon vicces. De ezt már évek óta nem használjuk.

– Tudom. Csak meg akartam mutatni, hogy tisztában vagyok az ide illő termonológiával.

– Terminológiával.

Elmosolyodtam. Úgy tűnt, mintha egy örökkévalóság telt volna el az óta a nyár óta, amikor ő és én a legnagyobb titokban találkozgattunk a csűrből kialakított hüttéjükben. Vagy szinte mintha meg sem történt volna. De mindaz, amit tőle tanultam a helyes nyelvhasználatot, az illemet, a művészettörténetet, a szeretkezést, az irodalmat és egyebeket illetően, bizonyította, hogy létezett. Rita egyszer megjegyezte, hogy a kapcsolatunk olyan, mint egy hosszan tartó Sant Jordi, vagy lefordítva Szent György-nap. Ezen a katalán ünnepen a nők könyvet, a férfiak pedig rózsát adnak a szerelmüknek. Mindenesetre mindig Petrarca szonettjeinek és Rita Sonettjének időszakaként fogok emlékezni arra a nyárra.

– Köszönöm – feleltem suttogva.

– Ne köszönd meg túl korán! – válaszolta szintén halkan. – Most meccset nézünk.

Közben valóban megtörtént a kezdőrúgás.

– Ki ellen játszunk? – kérdeztem.

– Ezt néha én is szeretném tudni.

– Kurt nem mondja meg?

A pálya másik oldala felé biccentettem, a szőke bozontú Kurt Olsen körzeti megbízott felé, aki karba tett kézzel, füstölgő cigarettával a szájában állt a cserepad előtt. Régen talán nem sokan hitték el a pletykát, hogy Rita egy kamasszal kavar, de azóta már egyértelműen kiviláglott, hogy nem veti meg a friss húst, ugyanis pár özvegységben töltött év után összejött Olsennel, aki eggyel alattam járt iskolába.

– Titoktartási kötelezettsége van – felelte Rita. – És szerintem ő más meccset játszik, mint te meg én.

– És mi milyen meccset játszunk?

– Ez engem is érdekel, Roy. Nem árultad el, mit akarsz csinálni a kempinggel.

– Mondjuk, kempinget működtetni?

– Légy szíves, ne becsülj alá!

– Ezért nem csaptál még le az ajánlatomra? Többet akarsz tudni, hogy addig emelhesd az árat, amennyit nekem ér?

– Látod? Máris jobban megértjük egymást.

– Mi van akkor, ha csak birtokolni szeretném a földet?

– Marhaság. A földnek önmagában semmilyen értéke sincs. Te nyereséget akarsz.

– Parasztok vagyunk. A föld a mindenünk. A vérünkben van, olyan, mint egy betegség.

Rita elmosolyodott.

– Arról van szó, hogy több földet akarsz magadnak itt Osban, mint amennyi az öcsédnek van?

Vállat vontam.

– A testvérek közötti rivalizálás is van olyan jó indok, mint bármi más.

– Aha!

– Aha?

– Megpróbálod elbagatellizálni, mert fején találtam a szöget. Rendben. Most már tudom az okot. És azt is, hogy többet ér neked, mint amennyit ajánlottál. Mit szólnál, ha tíz százalékkal felvinnénk az árat?

– Szóval öt és fél millió lesz? Ez az ára?

– És ha igen?

Az emberek ujjongásban törtek ki. Ezek szerint gólt rúgtunk.

– Rendben – feleltem, és Rita felé nyújtottam a kezemet. – Legyen így!

Nem csapott bele.

– Meg sem próbálod lejjebb alkudni?

– Mi, Opgardok nem alkudozunk.

– Igaz, Willum is mondta. De talán meg kellene tanulnotok tárgyalni. Elvégre most tudom, hogy még feljebb is mehetek.

– Azt hittem, megegyeztünk.

– Nem. Hipotetikusan beszéltem.

– Az ördögbe is, Rita, kezdesz Willumre hasonlítani.

Kurtán felnevetett.

– Mindannyiunknak szükségünk van tanítómesterre, Roy. Neked ott voltam én, nekem pedig a férjem. Egyébként pedig nem akarom Willum nevét sem a te, sem az öcséd szájából hallani. Köszönöm.

Nem olvadt le az arcáról a mosoly, de a szeme elsötétült. A férje halála felvetett pár kérdést, de Rita nem gondolta, hogy ne tudná rájuk a választ. Miután Willumsent holtan találták az ágyában pisztollyal a párnáján, előkerült egy levél, amiben minden további nélkül elengedte Carl harmincmillió koronás tartozását, és adott neki még harmincmilliót. A nélkül a pénz nélkül az Os Spa nem épült volna meg. Ha az a pénz Rita birtokában maradt volna, akkor most nem kellene eladnia a kempinget. Így már nem is annyira furcsa, hogy amikor Carl részvétét nyilvánította neki Willumsen temetésén, Rita odahajolt hozzá, és azt súgta a fülébe, hogy „gyilkos”.

De mivel jobban kellettek neki a milliók, mint a vén, dagadt és féltékeny használtautó-kereskedő, aki a bűnözéstől sem riadt vissza, és mivel a pénz soha nem szül olyan izzó gyűlöletet, mint az igazi szerelem, úgy tűnt, hogy az évek során az ellenszenve nagy része elpárolgott. De nem ringattam magam tévképzetekbe. Ha lehetősége nyílik ártani vagy keresztbe tenni egy Opgardnak, akkor nem fog habozni. Mint most.

– Plusz tíz százalék – szögeztem le. – Holnap hétfő van. Az ajánlat délután négy óráig érvényes. Utána visszatérünk az eredeti árhoz.

– Az ár csak egy dolog – felelte. – A másik az, hogyan fogsz fizetni. Kétlem, hogy van ennyi készpénzed, és a kutat biztosan nem tudod eladni, hiszen el fogja veszíteni a főutat.

– Azt ugye tudod, hogy nem csak a kút van a tulajdonomban?

– Persze. Fizethetnél még az Os Spa részvényeivel, de azt nem akarod.

– Miért nem?

– Mert tudod, hogy ha hat százaléknál többet kapok, akkor összesen tizenegy százalékom lesz, és ez esetben az Alpinnal meglesz a többségem, amikor majd belépnek. És akkor hirtelen véget ér Carl Opgard hoteligazgatósága, és a franciák bábja ül a helyére. Szóval, Roy, honnan akarod előkeríteni a pénzt?

Elmosolyodtam.

– Majd kölcsönt veszek fel – feleltem, és a hátam mögé biccentettem.

Rita úgy mért végig, mint egy örökkévalósággal korábban azon a forró nyári napon, amikor tűsarkain belejtett a műhelybe, én pedig tizenhét évesen, félmeztelenül, autóbütyköléstől olajfoltosan álltam előtte. Felhúzta az egyik festett szemöldökét, úgy latolgatta, hogy mást is megbütyköltessen-e velem. Persze az akkor volt. A tekintete most inkább egy hitelminősítőére emlékeztetett.

– Sok szerencsét! – közölte, és a meccsnek szentelte minden figyelmét.

Két lépcsőfokkal feljebb mentem. A bankigazgató, Asle Vendelbo még túradzsekiben is bankigazgatónak tűnt. Nem állítom, hogy minden bankigazgató egyformán néz ki, de Vendelbón látszott, hogy az. Mindig barátságosan mosolygott, és halk, bársonyos hangon beszélt. Mint akinek születésétől fogva diszkréció folyik az ereiben. És ebben talán volt is valami. A családja három generáció óta működtetett egy temetkezési vállalatot Notoddenben. Os lakosainak túlnyomó része hozzájuk fordult, amikor valaki jobblétre szenderült, és furcsa volt arra gondolni, hogy több megbízásukat nekem köszönhették. Odaálltam mellé.

– Nocsak, Roy! Szerinted győzünk?

– Attól függ.

– Mitől?

– Hogy merünk-e támadóan fellépni.

Erre felém fordult.

– Szükségem lesz egy százmilliós kölcsönre – folytattam.

Megint a pályára nézett, és előre-hátra hintázott a sarkán. A kezét összefonta a háta mögött, alsó ajkát előretolta. Érdekes, hogy mennyi mindent lehet örökölni, még mozdulatokat és szokásokat is. Ahogyan állt, az felidézte bennem az idősebb Vendelbót, amint anya és apa temetésén a templom hátuljából figyelt.

– A legszívesebben füttyentenék – jegyezte meg. – De nem tudok.

– Mit gondolsz? – kérdeztem.

– Természetesen teljes mértékben attól függ, mire kell.

– Általánosságban gondoltam.

– Általánosságban? – Az arcomat fürkészte, de nem igazán talált rajta semmit. – Általánosságban azt mondom, hogy ez igen nagy összeg egy olyan kicsi bank számára, mint a miénk. És hát a fő kérdés az, hogy mit tudsz fedezetként ajánlani.

– És ha megvan a fedezet?

– Akkor kockázatbecslést kell végeznünk. És egy ekkora kölcsönt mindenképpen egyeztetnem kell a főnökséggel.

– Sejtettem.

– Kíváncsivá tettél, Roy. Milyen projektről van szó?

– Majd elmondom, ha aktuális lesz. Csak fel akartalak készíteni, hogy esetleg rövidesen megkérlek, hogy hívj össze egy meetinget. Közben, remélem, senkinek nem számolsz be a beszélgetésünkről.

Bólintott, és mondott valamit, de a közönség dühöngése elnyomta a hangját. A pályára néztem. Az egyik vásárolt játékosunk a földön feküdt, de úgy tűnt, a bíró engedélyezte a meccs folytatását.

Búcsút intettem Vendelbónak, és továbbmentem felfelé az emelvényen. Amint elhaladtam az Aas család mellett, az öreg Jo Aas mosolyogva bólintott. Mari szintén. A falu lakói – fiatalok és idősek egyaránt – az idő múlásával egyre csak híztak, de Mari fogyott. Már nem is tudtam eldönteni, hogy szép-e még, vagy csak automatikusan látom annak a csontos arcát, mert ismertem akkor, amikor a falu hercegnője volt. Miután szakított Carllal, Oslóba ment politológiát tanulni – vagy pulitológiát, ahogy Osban emlegették –, ott megismerkedett Dan Kranéval, és együtt tértek ide vissza. Krane Marihoz hasonlóan vékony volt, ádámcsutkája kiállt, haját rövidre vágatta, és a halántékán futó erek megbízhatóan jelezték, mi történik hideg, kék szeme mögött. Az Aas családhoz hasonlóan ő is aktívan foglalkozott politikával, és szerintem amikor idejött, azt tervezte, hogy egy napon majd átveszi a polgármesterséget, a munkáspárti