Gillian Flynn: Dark Places

Copyright © 2009 by Gillian Flynn

Hungarian translation © Csonka Ágnes, 2015

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Gillian Flynn: Dark Places

Crown, New York, 2013

Fordította: Csonka Ágnes

ISBN: 978 963 598 402 2 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Kósa Éva

Korrektor: Kővári Bettina, Ligeti Szilvia

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: pszichothriller

Az én jóvágású uramnak,

Brett Nolannek

A Day családra még hosszú élet várt

De Ben Day fejében gonosz terv járt

A fiú hitt a Sátán sötét hatalmába’

Ezért halott most az egész családja.

Michelle-t megfojtotta akkor éjjel

Debbyt baltával vágta széjjel

Patty, az anyjuk maradt még

Az ő fejét puskával lőtte szét

A kis Libby élte túl egymaga

De nem élet ez többé már soha

ISKOLAI RIGMUS, 1985 KÖRÜL

LIBBY DAY

MOST

Bennem van valami gonosz, olyan valóságos, mintha valamelyik szervem volna. Ha felvágnák a hasamat, lehet, hogy kicsusszanna belőlem, húsos tapintású, és sötét, ha a földre pottyan, az ember akár rá is taposhat. Ez a Dayek vérében van. Valami nincs rendben velünk. Sosem voltam jó kislány, és a gyilkosságok után csak romlott a helyzet. A morcos és puhány, árva kis Libbyt távoli rokonok adogatták kézről kézre –másod-unokatestvérek, nagynénik és barátok barátai–; lakókocsikban és rozoga farmházakban laktam szerte Kansasben. Iskolába a halott nővéreim levetett holmijaiban jártam. Foltos hónaljú ingekben, buggyos fenekű, komikusan bő nadrágokban, amiket egy foszladozó, a legbelső lyukig húzott övvel kötöttem magamra. Az osztályfényképeken mindig kócos volt a hajam– a csatok úgy álltak ki belőle, mintha szélfútta vacakok akadtak volna bele, és mindig táskás volt a szemem, mint egy részeges házinéninek. Esetleg durcásan elhúztam a szám mosoly helyett. Esetleg.

Nem voltam szeretetre méltó gyerek, és kimondottan ellenszenves felnőtt lett belőlem. Ha lerajzolnánk a lelkemet, egy ákombákomot képzeljenek el, hegyes fogakkal.

Nyomorult, csontig hatóan nyirkos március volt. Az ágyamon feküdtem, és azon gondolkodtam, hogyan fogom megölni magamat; ez az egyik hobbim. Egy kis délutáni ábrándozás: egy puska, a szám, egy durranás, a fejem megrándul egyszer, kétszer, vér a falon. Spricc, loccs. „Vajon koporsót vagy hamvasztást akart?”– kérdezgetnék az emberek. És senki se tudná a választ. Az emberek, bárkik is legyenek, egymás cipőjét vagy vállát néznék, míg végül csend nem támad, aztán valaki feltenne egy kávét, energikus mozdulatokkal, jó nagy csörömpöléssel. A kávé remekül passzol a hirtelen halálhoz.

Kidugtam a lábamat a takaró alól, de képtelen voltam rábírni magam, hogy lelépjek a padlóra. Szerintem depressziós vagyok. Szerintem már kábé huszonnégy éve. Érzem, hogy ott van bennem valahol egy jobbik énem – a májam mögé bújt el, vagy a lépembe kapaszkodik csenevész, gyerekes testemben–, a másik Libby, aki arra biztat, keljek fel, csináljak valamit, nőjek fel, lépjek tovább. De általában a rosszindulat győz. Hétéves voltam, amikor a bátyám lemészárolta a családunkat. Az anyámnak, a két nővéremnek annyi volt: lepuffantotta, ledöfte, megfojtotta. Ezután nekem már nem igazán kellett csinálnom semmit, senki se várta el tőlem.

321 374 dollárt örököltem, amikor betöltöttem a tizennyolcat, a jóakaróimnak köszönhetően, akik olvastak az én szomorú történetemről; a jótevőimtől, akiknek megesett rajtam a szíve. Valahányszor meghallom ezt a fordulatot – márpedig elég sokszor hallom –, pufók, sebtében odafirkantott szívecskéket látok magam előtt, szárnyakkal, ahogy épp az egyik lepattant gyerekkori otthonom felé repdesnek, a kislányénem ott áll az ablakban, integet, és elkapdossa a lehulló fényes szíveket, zöld hasú bankjegyek záporoznak le rám, köszi, köszi szépen! Amikor még gyerek voltam, az adományokat egy körültekintően kezelt bankszámlán helyezték el, az összeg három-négy évente gyarapodott, valahányszor egy magazin vagy tévéadó friss anyagot hozott le rólam. „Új nap virradt a kis Libbyre: a prérimészárlás egyetlen túlélője keserédes tizedik születésnapját ünnepli.” (Én, kócos copfokkal az oposszum hugyozta gyepen, Diane néni lakókocsija előtt. Mögöttem, a megsárgult füvön Diane vaskos oszloplába látszik kopott szoknyájában.) A bátor Day kislány tizenhat éves! (Én, még mindig miniatűr termettel, az arcomon a szülinapi gyertyák visszfénye, a felsőm feszül a mellemen, ami abban az évben óriásira, képregénybe illő méretűre nőtt csenevész testemen, röhejes, pornófilmszerű látvány.)

Több mint tizenhárom éven át éltem abból a pénzből, de mostanra már szinte az egészet elköltöttem. Délután egy találkozóra voltam hivatalos, hogy kiderítsem, mennyit is. A férfi, aki a pénzemet kezelte, egy Jim Jeffreys nevű, nyugodt tekintetű, pirospozsgás arcú banktisztviselő, ragaszkodott ahhoz, hogy évente egyszer elvigyen ebédelni, ezt „elbeszélgetésnek” hívta. Ilyenkor ettünk valamit húsz dollár körüli értékben, és elbeszélgettünk az életemről– hisz végül is ő apró korom óta ismer, hehe. Ami engem illet, szinte semmit nem tudtam róla, de nem is érdekelt. A találkozóinkat most is ugyanabból a gyerekperspektívából néztem: viselkedj még épp elfogadható módon, és ess túl rajta. Egyszavas válaszokat adtam, fáradt sóhajokat hallattam. (Egy dolgot azért gyanítottam róla: keresztény, templomba járó ember lehet, mert mindig olyan türelmes és bizakodó volt, mint aki hisz abban, hogy Jézus szemmel tartja.) A következő „elbeszélgetés” csak nyolc-kilenc hónap múlva lett volna esedékes, de Jim Jeffreys nem tágított, komoly, fojtott hangú telefonüzeneteket hagyott nekem, ezekben elmondta, hogy ő minden tőle telhetőt megtett, hogy meghosszabbítsa „az alap élettartamát”, de ideje, hogy elgondolkodjunk „a következő lépéseken”.

És itt jön megint a rosszindulat: azonnal az a kislány jutott eszembe a bulvárlapokból, az a valamilyen Jamie, aki ugyanabban az évben veszítette el a családját, mint én, 1985-ben. A fél arca megégett egy tűzvészben, az apja volt a gyújtogató, és az egész családja odaveszett. Valahányszor egy bankautomatához lépek, eszembe jut az a Jamie: ha akkor nem kerül ő is reflektorfénybe, nekem most kétszer annyi pénzem volna. Az a valamilyen Jamie most egy plázában épp csicsás táskákat meg ékszereket meg kencéket meg sminkcuccokat vásárolgat magának az én pénzemből, hogy a fénylő, sebhelyes arcára kenje őket. Ez persze rémes gondolat. Legalább ennyivel tisztában voltam.

Végre, végre, végre sikerült rávennem magamat, hogy egy színpadias nyögés kíséretében felkeljek, és kimenjek a nappaliba. Egy téglából épült kis bungalót bérelek több másik, téglából épült kis bungaló gyűrűjében, ezek Kansas City egykori vágóhídjának istállóira néző, hatalmas szikla tetejére épültek. Ez a Missouri állambeli Kansas City, nem a kansasi. Nem mindegy.

Ez annyira félreeső környék, hogy még neve sincs. Azt szokták mondani, Ott Arrafelé. Furcsa, lepattant hely, csupa zsákutca és kutyaszar. A többi bungaló tele van öregekkel, ők azóta itt laknak, hogy felhúzták az épületeket. Szürkén, szétfolyó testtel ülnek a szúnyoghálós ablakok mögött, és egyfolytában kifelé leselkednek. Néha kimennek a kocsijukhoz, óvatos, öregesen tipegő léptekkel, ilyenkor bűntudatom támad, mintha illene odamenni, segíteni nekik. De úgysem vennék jó néven.

Ezek nem barátságos öregek – ezek szótlan, dühös öregek, akik cseppet sem örülnek annak, hogy én vagyok a szomszédjuk, ez a jöttment. Az egész környék helytelenítően morajlik. Ez a lenéző dünnyögés, meg a girhes vörös kutya két házzal arrébb, aki nappal ugat, éjjel vonyít – ez az állandó háttérzaj. Az ember észre sem veszi, hogy megőrjíti, amíg pár áldott pillanat erejéig abba nem marad, de aztán újrakezdődik. A környék egyetlen vidám zaját általában átalszom: a kisgyerekek reggeli karattyolását. Egy csapat kerek arcú, rétegesen felöltöztetett kicsi gyalogol valami bölcsőde felé, ami még távolabb bújik meg, kusza utcákban mögöttem, és mind egy hosszú kötélbe kapaszkodnak, amit egy felnőtt tart. Minden reggel pingvin módra elmasíroznak a házam előtt, de még egyszer sem láttam őket visszafelé jönni. Az is lehet, hogy körbegyalogolják az egész világot, pont visszaérnek reggelre, és megint elmennek az ablakom előtt. Bármi is a sztori, kötődöm hozzájuk. Három lány meg egy fiú, mind szeretnek élénkpiros dzsekiben járni – és amikor nem látom őket, amikor átalszom az érkezésüket, a szó szoros értelmében nyomott vagyok. Nyomottabb. Anyu használná ezt a szót, nem olyan drámai, mint a depressziós. Már huszonnégy éve nyomott vagyok.

A találkozóra szoknyát meg blúzt vettem fel, és törpének éreztem magam; a felnőtt-, nagylányruháim sose illenek rám igazán. Alig százötven centi magas vagyok – igazából csak száznegyvenhét, de felfelé kerekítek. Kövezzenek meg. Harmincegy éves vagyok, de most is mindenki éneklő hangsúllyal beszél hozzám, mintha épp krumplinyomdázni készülnénk.

Elindultam lefelé a gyommal felvert kocsibehajtón, a szomszéd kutyája rögtön fontoskodva ugatni kezdett. A kocsim mellett, az aszfalton két kismadár összetört csontváza fekszik, kilapult csőrük és szárnyuk hüllőkre emlékeztet. Már úgy egy éve ott vannak. Nem bírom megállni, mindig vetek rájuk egy pillantást, amikor beszállok a kocsimba. Egy jó nagy zuhé kellene, ami elmossa őket.

Az egyik szemközti ház lépcsőjén két idős nő beszélgetett, éreztem, hogy nem hajlandók tudomást venni rólam. Senkinek nem tudom itt a nevét. Ha az egyik nő, mondjuk, meghalna, annyit se tudnék mondani: „Szegény Mrs. Zalinsky meghalt.” Helyette kénytelen lennék inkább úgy fogalmazni: „Az a ronda vénasszony onnét szemből elpatkolt.”

Úgy éreztem magam, mint egy gyerekkísértet, miközben beszálltam a jellegtelen, közepes méretű kocsimba, ami szemre főleg műanyagból készült. Folyton várom, hogy egyszer megjelenik valaki az autókereskedésből, és közli velem a nyilvánvaló tényt: „Csak vicc volt! Ez nem igazi autó. Csak meg akartuk tréfálni.” Tíz percen át szórakozottan haladtam a játék kocsimmal a belvárosig, hogy találkozzak Jim Jeffreysszel. Húszperces késéssel fordultam be a grillvendéglő parkolójába, és tudtam, hogy kedvesen mosolyog majd, és nem teszi szóvá a késést.

Fel kellett volna hívnom, amikor megérkezem, hogy kiloholjon, és bekísérjen. Az éttermet – hatalmas, régimódi grillvendéglő volt – lakatlan épületek vették körül, és Jim Jeffreys aggódott emiatt, mintha az üres héjakban egy egész csapat szatír rejtőzködne, akik csak az érkezésemre várnak. Jim Jeffreys nem lesz a Pasas, aki hagyta, hogy baja essék Libby Daynek. Semmi rossz nem történhet a BÁTOR KICSI DAY LÁNNYAL, az ELVESZETT KISLEÁNNYAL, a szánandó, vörös hajú, óriás kék szemű hétévessel, az egyetlennel, aki túlélte a MÉSZÁRLÁST A PRÉRIN, az ESZELŐS KANSASI ÖLDÖKLÉST, a SÁTÁNNAK BEMUTATOTT ÁLDOZATOT A FARMON. Anyu, a két nővérem – Ben mindenkit lemészárolt. Én, az egyetlen túlélő köptem be. Én voltam a kis cukipofa, aki az igazságszolgáltatás elé állította a sátánimádó bátyját. Vezető hír voltam. Az Enquirer a címlapon hozta könnyes szemű fotómat az EGY ANGYAL ARCA főcímmel.

A visszapillantó tükörből most is a gyerekarcom nézett vissza rám. A szeplőim elhalványultak, a fogaimat megszabályozták, de az orrom még most is pisze volt, a szemem pedig kerek, mint a kismacskáké. Festettem a hajamat, platinaszőkére, de lenőtt, és kilátszott az eredeti vörös. Mintha vérezne a fejbőröm, főleg a késő délutáni nap fényében tűnt így. Véres látvány volt. Rágyújtottam. Volt, hogy hónapokig nem dohányoztam, aztán eszembe jutott, hogy kéne egy cigi. Ilyen vagyok, képtelen a ragaszkodásra.

– Gyerünk, kicsi Day lány – szólaltam meg hangosan. Így hívom magam, amikor utálatos vagyok.

Kiszálltam a kocsiból, és elindultam az étterem felé, a jobb kezemben tartottam a cigit, így nem kellett ránéznem a csonka bal kezemre. Lassan esteledett; a kóbor felhők csordákban sodródtak az égen, akár a bölények. A nap már elég alacsonyan járt, és mindent rózsaszínbe vont. A folyó irányában, az autópálya-felhajtók ívei között ósdi gabonasilók ácsorogtak üresen, feketén és céltalanul az alkonyi fényben.

Egyedül mentem át a parkolón, törött üvegcserepek csillagképein lépkedtem. Nem támadtak meg. Mondjuk, még alig múlt délután öt. Jim Jeffreys mindig korán vacsorázott, és erre büszke is volt.

Amikor beléptem, a bárpultnál ült, üdítőt kortyolgatott, és tudtam, az első dolga az lesz, hogy előkapja a mobilját a zakózsebéből, és úgy mered rá, mintha elromlott volna.

– Hívtál? – ráncolta a homlokát.

– Nem, elfelejtettem – hazudtam.

Erre rám mosolygott.

– No, mindegy. Örülök, hogy itt vagy, kedves. Készen állsz egy komoly beszélgetésre?

Két dollárt dobott a pultra, és egy vörös bőrrel kárpitozott bokszhoz vezetett, az ülés repedéseiből kilógott a sárga töltelék. Az egyik lyuk széle végigkarcolta a lábamat, miközben a helyemre csusszantam. Az ülőpárnákból pállott cigarettafüst böffent elő.

Jim Jeffreys sose ivott alkoholt a jelenlétemben, és sose kérdezte meg, én kérek-e italt. De most egy pohár vörösbort rendeltem, amikor megjelent a pincér, és néztem, ahogy Jim Jeffreys igyekszik palástolni a meglepetését, a csalódottságát, minden olyat, ami nem rá vall. Milyen vöröset hozhatok? – tette fel a kérdést a pincér. Nekem persze fogalmam se volt, sose tudtam megjegyezni a fehér- és vörösborok nevét, sem azt, hogyan kell kiejteni, úgyhogy csak annyit mondtam: házit. Jim Jeffreys marhasültet rendelt, én pedig héjában sült krumplit dupla töltelékkel. A pincér távozott, Jim Jeffreys pedig elnyújtott, fogorvoshoz illő sóhajt hallatott, és megszólalt:

– Nos, Libby, most elérkeztünk egy egészen új és más szakaszhoz.

– Szóval mennyi maradt? – szegeztem neki a kérdést, és közben az zakatolt a fejemben: monddhogytízezermonddhogytízezer.

– El szoktad te egyáltalán olvasni a kimutatásokat, amiket küldök?

– Néha – hazudtam megint. Szeretek levelet kapni, de elolvasni nem; a kivonatok valószínűleg valahol ott hevernek valamelyik kupacban.

– Meghallgattad az üzeneteimet?

– Szerintem valami gáz lehet a mobiljával. Sokszor nem hallani, amit mond.

Az első mondata után általában már nem figyeltem oda, ez mindig így kezdődött: Itt Jim Jeffreys barátod, Libby…

Összeérintette az ujjbegyeit, és lebiggyesztette az alsó ajkát.

– 982 dollár és 12 cent maradt az alapban. Mint már említettem, ha ki tudtad volna egészíteni bármiféle rendszeres jövedelemmel, szinten tudtuk volna tartani, de hát – tárta szét a kezét egy fintor kíséretében – nem így alakultak a dolgok.

– És a könyv, a könyv nem…?

– Sajnálom, Libby, a könyv nem. Ezt minden évben elmondom neked. Nem a te hibád, de a könyv… nem. Semmi.

Hogy kihasználjuk a huszonötödik születésnapomat, egy önismereti könyveket kiadó cég tulajdonosa még évekkel ezelőtt felkért arra, hogy írjam meg, hogyan „győztem le a múlt kísérteteit”. Én igazából semmit se győztem le, de azért beleegyeztem, és telefonon beszélgettem egy New Jersey-ben élő nővel, aki végül valójában megírta a könyvet. A címe az volt: Brand New Day – Van új a nap alatt! Nem elég túlélni a gyermekkori traumát, tanulj meg túllépni rajta! 2002 karácsonya előtt jelent meg, a borítóján egy előnytelen, tépett frizurás fotómmal. A kétszáz oldalnyi szirupos, pozitív gondolkodásra serkentő hablaty közepén volt pár gyerekkori fénykép rólam meg a halott családomról. Nyolcezer dollárt kaptam érte, és néhány önsegítő csoport meghívott, tartsak nekik előadást. Toledóba repültem fiatalon árván maradt férfiak gyűlésére; Tulsába egy különleges összejövetelre, ahol olyan tinédzserek találkoztak, akiknek az anyját az apjuk gyilkolta meg. Dedikáltam a könyvemet a tátott szájú fiataloknak, ők pedig olyan, gyomrossal felérő kérdéseket tettek fel nekem, hogy például az anyukám gyakran sütött-e sütit. Dedikáltam a könyvemet elszürkült, nyűgös öregembereknek, akiknek a lehelete túlpörkölt kávétól és gyomorsavtól bűzlött. „Kezdődjön egy új Nap!” – írtam mellé, vagy: „Vár egy új Nap!” Nagy mázli, ha az ember vezetéknevével* szójátékokat lehet gyártani. A találkozók résztvevői mindig kimerültnek és kétségbeesettnek tűntek, és bizonytalanul, laza csoportokba verődve álldogáltak a közelemben. És mindig kevesen voltak. Amikor rájöttem, hogy nem kapok pénzt ezért, többé nem voltam hajlandó elmenni sehová. A könyv amúgy is megbukott.

– Szerintem több pénzt is hozhatott volna – motyogtam. Nagyon akartam, hogy a könyv pénzt hozzon, rögeszmésen, gyerekes módon – azt éreztem, hogy ha eléggé akarom, akkor úgy is lesz. Úgy is lesz.

– Persze – felelte Jim Jeffreys, de hat év elteltével nem volt egyéb mondanivalója a témáról. Némán nézte, ahogy a boromat iszom. – De igazából nagyon érdekes új szakasza következik most az életednek, Libby. Ezzel azt akarom mondani: mi leszel, ha nagy leszel?

Láttam rajta, hogy ezt kedvességnek szánta, de éreztem, hogy felmegy bennem a pumpa. Semmi nem akartam lenni, épp ez volt a lényeg, baszki.

– Nem maradt semmi pénz?

Szomorúan rázta a fejét, és sózni kezdte a frissen érkezett marhasültet. A vér tócsába gyűlt a hús körül, a színe a meggyes üdítőporra emlékeztetett.

– És mi a helyzet az új adományokkal? Közeledik a huszonötödik évforduló.

Éreztem, újra fellángol bennem a düh, amiért kimondatja ezt velem. Ben 1985. január 3-án hajnali kettő körül kezdett el gyilkolni. Ez volt a családom lemészárlásának időpontja, én pedig itt ültem, és vártam, hogy eljöjjön az évforduló. Ki képes ilyet mondani? Miért nem maradt még ötezer dollár?

Megint a fejét rázta.

– Nincs több, Libby. Hány éves is vagy, harminc? Felnőtt nő. Az emberek már nem emlékeznek az ügyre. Új kislányokon akarnak segíteni, nem…

– Nem rajtam.

– Attól tartok, igen.

– Az emberek már nem emlékeznek az ügyre? Ez komoly?

Úgy éreztem, megint magamra hagytak, gyerekkoromban is folyton ezt éreztem, amikor valamelyik nagynéni vagy unokatestvér elvitt egy másik nagynénihez vagy unokatestvérhez: Én végeztem vele, vedd át te egy időre. Az új nagynéni vagy unokatestvér nagyon kedves volt az első héten, nagyon igyekezett a megkeseredett kis rokon gyerekkel, és aztán… Igazság szerint általában az én hibám volt. Komolyan, ez nem a szokásos áldozatduma. Az egyik unokatesóm nappaliját befújtam hajlakkal, és felgyújtottam. Diane néni, a gyámom, anyám nővére, akit imádtam, fél tucatszor fogadott be és küldött el, mielőtt végleg becsukta előttem az ajtaját. Nagyon ronda dolgokat műveltem azzal a nővel.

– Attól tartok, mindig akad majd egy újabb gyilkosság, Libby – folytatta monoton hangon Jim Jeffreys. – Az embereknek rövid az emlékezetük. Például gondolj csak bele, most meg vannak őrülve Lisette Stephensért.

Lisette Stephens egy csinos, huszonöt éves, barna hajú nő volt, épp hazafelé tartott a családjától a hálaadásnapi vacsora után, amikor eltűnt. Egész Kansas City őt kereste, nem lehetett úgy bekapcsolni a híradót, hogy ne az ő fotója mosolyogjon a képernyőről. A sztorit február elején felkapta az országos média is. Az ügyben egy hónap alatt semmiféle előrelépés nem történt. Lisette Stephens meghalt, ezzel mostanra már mindenki tisztában volt, de senki nem akart ünneprontó lenni.

– Viszont szerintem mindenki szívesen hallana arról, hogy jól megy a sorod.

– Király.

– Nem akarsz főiskolára menni? – harapott le egy nagy darab húst.

– Nem.

– És ha megpróbálnánk valami irodai állást találni neked, adatrögzítést, ilyesmit?

– Nem.

Begubóztam, ügyet sem vetettem az ételre, morcosan ültem ott. Ez is anyu szavajárása volt: morcos. Azt jelenti, úgy szomorú valaki, hogy azzal bosszant másokat. Agresszívan szomorú.

– Mi lenne, ha egy hétig gondolkodnál rajta?

Mohón falta a marhasültet, a villája sebesen járt fel-alá. Haza akart menni. Neki már nem volt több dolga itt.

Mielőtt elment, három levelet adott át egy optimistának szánt vigyor kíséretében. Három levelet, mindhárom reklámlevélnek tűnt. Jim Jeffreys régen degeszre tömött cipősdobozokban hozta nekem a postát, a legtöbb levélben adományokról szóló csekkek voltak. Ilyenkor átírtam a csekket az ő nevére, az adományozó pedig kapott egy egyenlevelet az én szögletes kézírásommal: „Köszönöm az adományát. Az ilyen emberek, mint ön, visszaadják a hitemet egy jobb jövőben. Üdvözletel: Libby Day.” Tényleg így írtam: „üdvözletel”, Jim Jeffreys szerint az emberek meghatónak találják az ilyen helyesírási hibákat.

De a cipősdobozokban érkező adományok elapadtak, immár csak három levél jött, és itt állt előttem az egész este, el kellett ütnöm valahogy. Hazafelé indultam, több kocsi is rám villantott, mire rájöttem, hogy lámpa nélkül haladok. Kelet felé ott pislákoltak Kansas City fényei, a szerény, elszórt, közepes méretű felhőkarcolók, mint a Monopoly dobozán, itt-ott egy-két hegyesen meredező rádióadó-toronnyal. Próbáltam elképzelni, mi az, amit pénzért csinálhatnék. Amit a felnőttek szoktak. Elképzeltem magamat ápolónőként, köpenyben, lázmérővel a kezemben; azután kényelmes, kék rendőregyenruhában, ahogy egy gyereket kísérek át az utcán; majd gyöngysorral a nyakamban, kötényben, ahogy épp vacsorát főzök a férjecskémnek. Ennyire elcseszett alak vagy – gondoltam. – Most is úgy képzeled el a felnőttkort, mint egy képeskönyvben. Ez járt a fejemben, de még közben is láttam magam, amint épp az ábécét írom a táblára csillogó szemű elsősök előtt.

Igyekeztem reálisabb foglalkozásokkal előrukkolni – mondjuk, legyen valami számítógéppel kapcsolatos. Adatbevitel, ez nem egy foglalkozás? Esetleg vevőszolgálatos? Egyszer láttam egy filmet, ahol a nőnek az volt a munkája, hogy overallban és pulcsiban kutyát sétáltatott, a kezében mindig virágot tartott, a kutyák meg folyton nyáladzottak, és imádták. Csakhogy én nem bírom a kutyákat, félek tőlük. Végül persze a gazdálkodás gondolata is felmerült bennem. A felmenőim száz évre visszamenőleg farmerek voltak, egészen anyuig, míg Ben meg nem ölte. Aztán eladták a farmot.

Egyébként úgysem értenék a gazdálkodáshoz. Emlékeim vannak a helyről: Ben a hideg tavaszi sárban gázol, és arrébb taszigálja az útjában álló borjakat; anyu durva keze, ahogy belemarkol a cseresznyeszín magokba, amiből majd cirok nő; Michelle és Debby sikongatása, ahogy a szénabálákon ugrálnak a pajtában. „Viszketek tőle!” – panaszkodott folyton Debby, aztán újra beleugrott. Sosem vagyok képes hosszan időzni ezeknél a gondolatoknál. Ezeket az emlékeket különösen veszélyes területként jelöltem meg magamban: ez a Rettenet. Ha túl sokáig időzöm a képnél, ahogy anyu újból megpróbálja megbuherálni azt az istenverte kávéfőzőt, vagy ahogy Michelle körbetáncol dzsörzé hálóingében, térdzokniban, az agyam automatikusan a Rettenetre ugrik. Rikító vörös hang őrjöngő foltjai az éjszakában. Az a könyörtelenül, ritmikusan lesújtó balta, ami olyan gépiesen csapkod, mintha fát aprítana. A puskalövések dörrenése a szűk folyosón. Anyám rémült szajkórikoltásai. Ő még akkor is a gyerekeit próbálta menteni, amikor a fél feje már hiányzott.

Vajon mi a dolga egy adminisztratív asszisztensnek? – tűnődtem közben.

Megálltam a házam előtt, és leléptem a járda betonjára, amibe valaki évtizedekkel korábban belekarcolta: „Jimmy szereti Tinát.” Néha bevillant, vajon mi lett a párocska sorsa: a fiú baseballjátékos a másodosztályban/a lány rákkal küzdő háztartásbeli Pittsburghben. A fiú elvált tűzoltó/a lány ügyvédnő, aki tavaly fulladt a tengerbe a Mexikói-öbölben. A lány tanítónő/a fiú húszéves korában meghalt agyértágulatban. Jó kis képzeletbeli játék volt ez, bár kissé nyomasztó. Szokásom volt legalább egyiküket kinyírni.

Felnéztem a házra, és azon morfondíroztam, ferde-e a tető. Akkor sem veszítek sokat, ha az egész beszakad. Semmi értékes tulajdonom nem volt, csak egy Buckó névre hallgató, vénséges macskám, amely elviselt. Ahogy elindultam felfelé az átázott, meghajlott lépcsőfokokon, már hallottam a sértett nyávogást odabentről, és rájöttem, hogy ma még nem adtam neki enni. Kinyitottam az ajtót, az ősöreg macska lassan, cikcakkban indult el felém, mint egy defektes kerekű tragacs. Elfogyott a macskakaja – már egy hete rajta volt a bevásárlólistán –, úgyhogy a hűtőhöz léptem, elővettem pár szelet megkeményedett ementáli sajtot, és azt adtam oda neki. Aztán leültem, hogy kinyissam a három borítékomat, az ujjaimon savanyú tejszag érződött.

Csak az elsőt olvastam el.

Kedves Miss Day!

Remélem, megkapja a levelemet, mivel úgy látom, nincs honlapja. Az évek során sokat olvastam magáról, nyomon követtem a történetét, és nagyon érdekel, hogy van mostanság, és mivel foglalkozik. Szokott szereplést vállalni? Egy csoport tagja vagyok, és ötszáz dollárt fizetnénk csak azért, ha eljön hozzánk. Kérem, vegye fel velem a kapcsolatot, szívesen tájékoztatom a részletekről.

Üdvözlettel:

Lyle Wirth

Ui.: Ez egy érvényes üzleti ajánlat.

Vetkőzés? Pornó? Amikor a könyv megjelent, volt benne egy sor fotó „A kis Day lány felnőtt” címmel, a legemlékezetesebb tizenhét évesen készült rólam, asszonyosan rengő mellem kis híján kibuggyan a proli fehér nyakbakötős felsőből. Ennek eredményeképp több ajánlatot is kaptam harmadvonalbeli meztelen nős magazinoktól, de egyik sem ajánlott elég pénzt ahhoz, hogy komolyabban elgondolkodjak a dolgon. Ötszáz dollár most se lenne igazán elég, már ha ezek azt akarják, hogy levetkőzzek. De talán – csak pozitívan, kicsi Day lány! –, talán ez mégiscsak egy normális üzleti ajánlat, újabb önsegítő csoport gyászolóknak, akiknek azért kellek, hogy legyen valami ürügy saját magukról beszélni. Ötszáz dolcsi pár óra együttérzésért végül is megéri.

A levelet géppel írták, csak a telefonszámot firkantották oda az aljára tollal, magabiztos kézírással. Felhívtam a számot, reméltem, hogy rögzítő kapcsol be. Helyette kongó csend hallatszott a vonal túlsó végén, valaki felvette a telefont, de nem szólt bele. Kínosan éreztem magam, mintha valakit épp egy olyan buli kellős közepén hívtam volna fel, amiről nem lett volna szabad tudnom.

Három másodperc telt el, aztán megszólalt egy férfihang.

– Halló!

– Helló. Lyle Wirthszel beszélek?

Buckó a lábamnál sündörgött, még mindig ennivalóért kuncsorgott.

– Ki van ott? – A háttérben még most is a nagy, hangos semmi. Mintha egy gödör aljáról szólna az illető.

– Libby Day vagyok. Írt nekem.

– Óóó, atyaég! Ez komoly? Libby Day! Öö, hol van most? Itt van a városban?

– Melyik városban?

A férfi – vagy inkább fiú, fiatalnak hangzott – hátrakiabált valakinek valamit, többek között azt, hogy „már megcsináltam”, aztán belenyögött a fülembe.

– Kansas Cityben van? Kansas Cityben lakik, ugye, Libby?

Már épp letettem volna, de a fickó hahózni kezdett, mintha valami elvarázsolt gyerek lennék, aki nem figyel óra közben, úgyhogy elmondtam neki, hogy igen, valóban Kansas Cityben lakom, és megkérdeztem, mit akar. Erre heherészve felnevetett, mint aki mindjárt azt mondja: ezt nem fogja elhinni.

– Hát, mint mondtam, egy fellépésről akartam beszélni magával. Esetlegesen.

– És mit kellene tennem?

– Hát, tudja, én egy különleges klub tagja vagyok… Egy különleges klubtalálkozó lesz jövő héten, és…

– Miféle klub ez?

– Hát, kicsit más, mint a többi. Eléggé szokatlan a dolog…

Nem szóltam semmit, hadd főjön a saját levében. Éreztem, hogy a bravúros nyitás után kezdi kényelmetlenül érezni magát. Nem baj.

– A francba, ezt lehetetlen elmagyarázni telefonon. Nem hívhatnám meg egy öö… kávéra?

– A kávéhoz már túl késő van – feleltem, aztán rájöttem, hogy valószínűleg nem is a mai estére gondolt, hanem valamelyik napra a héten, és megint azon gondolkoztam, vajon mivel fogom elütni a következő négy-öt órát.

– Egy sörre? Egy pohár borra? – tette fel a kérdést.

– Mikor?

Csend támadt.

– Ma este?

Újabb csend.

– Jó.

Lyle Wirth úgy nézett ki, mint egy sorozatgyilkos. Ez azt jelentette, hogy valószínűleg nem az. Ha az ember prostikat trancsíroz vagy szökött gyerekeket eszik, igyekszik normálisnak látszani. Egy maszatos kártyaasztalnál üldögélt a Tim Clark’s Grill kellős közepén; ez egy bolhapiaccal egybeépült, zsírszagú lebuj. A Tim Clark’s a grillételeiről volt híres, és mostanság kezdett kikupálódni, a vendégkört ősz törzsvendégek és szűk farmert meg belőtt sérót viselő srácok furcsa keveréke alkotta. Lyle egyikhez sem tartozott: a húszas évei legelején járt, hullámos, seszínű haját túl sok hajzselével próbálta kordában tartani, de nem nagy sikerrel, így az egyik fele borzasan meredezett, a másik fele fényesen, ragacsosan csillogott. Keret nélküli szemüveget viselt, szűk, MEMBERS ONLY feliratú széldzsekit és szűk farmert – nem divatosan, csak kényelmetlenül szűket. Túlságosan finom vonásai voltak, ez egy férfin nem hat vonzónak. Egy férfinak ne legyen rózsás ajka.

A tekintetünk találkozott, miközben felé tartottam. Először nem ismert fel, csak végigmért, mint egy idegen nőt. Már kis híján odaértem az asztalhoz, amikor beugrott neki: a szeplők, a kismadárcsontozat, a pisze orr, ami annál piszébbnek tűnik, minél tovább nézi valaki.

– Libby! – kiáltott fel, de rájött, hogy ez így túl bizalmaskodó, és gyorsan hozzátette: – Day!

Felállt, kihúzta az egyik összecsukható széket, de úgy tűnt, megbánta a lovagiasságát, és visszaült.

– Szőke a haja.

– Aha.

Gyűlölöm, ha valaki egy nyilvánvaló tény leszögezésével kezdi a beszélgetést – mit lehet erre mondani? Milyen meleg van ma. Körbepillantottam, hogy intsek a pincérnek. A dögös, fekete hajú, miniszoknyás pincérnő háttal állt nekünk, csak a csinos hátsóját láttuk. Addig doboltam az ujjaimmal az asztalon, amíg felénk nem fordult: minimum hetvenéves volt, vastag sminkje megrepedezett pergamenszerű bőrén, a kezét lila erek hálózták be. Valamije nyikorgott, amikor odahajolt hozzánk, hogy felvegye a rendelésemet, és szipogott egyet, amikor csak egy sört kértem.

– A marhaszegy nagyon jó itt – jegyezte meg Lyle. De ő sem azt rendelt, épp valami tejes ital maradékát kortyolgatta.

Nem igazán eszem húst azóta, hogy láttam a családomat felmetélve – még mindig Jim Jeffreyst és az inas marhasültjét próbáltam kiverni a fejemből. Vállrándítással jeleztem, hogy nem kérek, vártam a sörömet, és úgy pillantottam körbe, mint egy turista. Az első, ami feltűnt, Lyle piszkos körme volt. Az öreg pincérnő fekete parókája kicsit elállt, izzadt, fehér hajtincsek tapadtak a nyakára. Egypárat visszatuszkolt belőlük a paróka alá, miközben felkapott egy adag, infralámpa alatt sistergő sült krumplit. A szomszéd asztalnál egy kövér férfi ült egymagában, oldalast evett, és közben bolhapiaci szerzeményét nézegette: egy giccses, sellővel díszített régi vázát. Az ujjai zsíros nyomokat hagytak a sellő mellén.

A pincérnő szó nélkül tette le elém a sört, majd dorombolva indult el a kövér férfi felé, akit aranyomnak szólított.

– Szóval mi a helyzet ezzel a klubbal? – érdeklődtem.

Lyle elpirult, idegesen mozgatta a térdét az asztal alatt.

– Hát tudja, van, aki fejben játszik focit, van, aki baseballkártyákat gyűjt.

Bólintottam. Furcsa nevetést hallatott, aztán folytatta:

– Vagy vannak olyan nők, akik a pletykalapokat olvassák, és mindent tudnak egy bizonyos színészről, még a gyereke nevét is, meg hogy melyik városban nőtt fel.

Óvatosan, vonakodva biccentettem.

– Hát ez is olyasmi, de mi ezt, szóval mi Gyilkosok Klubjának neveztük el.

Nagyot húztam a sörből, az orromon verejtékcseppek gyöngyöztek.

– Nem annyira beteg dolog, mint amilyennek hangzik.

– Pedig kurvára betegnek hangzik.

– Tudja, vannak, akik imádják a rejtélyeket. Akik teljesen rákattannak a valódi bűntényekről szóló blogokra. Hát ebben a klubban ilyen emberek vannak. Mindenkinek megvan a maga bűnténye, aminek a megszállottja: Laci Peterson, Jeffrey MacDonald, Lizzie Borden… Maga meg a családja. Úgy értem, maga meg a családja óriási szenzáció a klubban. Óriási. Még JonBenétnél is nagyobb.

Észrevette, hogy elfintorodom, és gyorsan hozzátette:

– Tragédia, ami történt. A bátyja mióta is van börtönben, huszonöt éve?

– Ne sajnálja Bent. Ő ölte meg a családomat.

– Hú. Persze. – Egy tejes jégdarabot szopogatott. – És szokott erről beszélni vele?

Éreztem, hogy a védelmi vonalam meginog. Vannak, akik esküsznek arra, hogy a bátyám ártatlan. Újságkivágásokat küldenek nekem postán Benről, én ezeket sosem olvasom el, egyből kidobom őket, amint megpillantom a fotóját: vállig érő vörös haját Jézus módra kibontva hordja, ami jól illik ragyogó, békét sugárzó arcához. Kis híján negyven. Egyszer sem látogattam meg a sitten ennyi év alatt. A mostani börtöne épp a szülővárosunk, a kansasi Kinnakee szélén áll, ahol elkövette a gyilkosságokat. De bennem nincs nosztalgia.

Ben rajongóinak többsége nő. Elálló fülük van, lófoguk, dauerolt hajuk, összeszorított szájuk, nadrágkosztümöt és keresztet viselnek. Időnként megjelennek az ajtóm előtt, a szemük természetellenesen fénylik. Elmondják, hogy a tanúvallomásom téves volt. Hogy engem hétévesen összezavartak, kényszerítettek, bebeszéltek nekem egy hazugságot, hogy a bátyám volt a gyilkos. Sokszor kiabálnak velem, és mindig fröcsög a nyáluk. Többen konkrétan felpofoztak. Ettől még kevésbé meggyőzőek: egy vörös arcú, hisztérikus nőt mindig nagyon könnyű semmibe venni, én pedig folyton keresem a kifogásokat, hogy semmibe vehessem a dolgokat.

Talán ha kedvesebbek lettek volna velem, elérik a céljukat.

– Nem, nem beszélek Bennel. Ha erről van szó, nem érdekel a dolog.

– Nem, nem, nem, dehogy! Maga csak eljönne, ez nagyjából olyan, mint egy konferencia, és engedné, hogy kérdéseket tegyünk fel. Tényleg nem szokott gondolni arra az éjszakára?

A Rettenet.

– Nem, nem szoktam.

– Lehet, hogy megtudna valami érdekeset. Vannak rajongók… Szakértők, akik többet tudnak az ügyről a kirendelt nyomozóknál. Nem mintha az akkora kunszt lenne.

– Szóval egy csomó ember, akik meg akarnak győzni arról, hogy Ben ártatlan.

– Hát… Talán. Lehet, hogy maga fogja meggyőzni őket az ellenkezőjéről. – Enyhe fölényességre lettem figyelmes a hangjában. Előrehajolt, a válla megfeszült, izgatottnak látszott.

– Ezer dollárt kérek érte.

– Hétszázat tudnék adni.

Közönyösen pillantottam körbe a teremben. Tudtam, hogy bármennyit ad Lyle Wirth, elfogadom, különben hamarosan rendes munkát kell keresnem, és ahhoz nem volt kedvem. Nem vagyok az a fajta, akire heti öt nap számítani lehet. Hétfő, kedd, szerda, csütörtök, péntek? Van, hogy fel se kelek öt egymást követő napon; van, hogy elfelejtek enni öt egymást követő napon. Megjelenni egy munkahelyen, és nyolc órát tölteni ott, nyolc hosszú órát az otthonomon kívül, ez számomra kivitelezhetetlen.

– Akkor jó lesz a hétszáz is – szólaltam meg.

– Remek. És sok gyűjtő is lesz ott, úgyhogy hozzon magával emléktárgyakat, öö, tárgyakat a gyerekkorából, amiket esetleg el akar adni. Akár kétezer dollárt is összeszedhet belőlük. Főleg a levelekből. Nyilván minél személyesebb, annál jobb. Bármi, ami a gyilkosságok idejéből való. 1985. január 3. – Ezt olyan hangsúllyal mondta, mint aki sokszor emlegeti a dátumot. – Bármit, ami az anyjáé volt. Az embereket egyszerűen… lenyűgözi a maga anyja.

Az emberek mindig így voltak ezzel. Mindig azt akarták megtudni: miféle nő az, akit a saját fia mészárol le?

PATTY DAY

1985. JANUÁR 2.

8:02

Megint telefonált, Patty hallotta a mormogását a csukott ajtó mögött. Olyan hang volt, mint a rajzfilmekben. Saját melléket akart magának – megesküdött, hogy a fél osztály benne van a telefonkönyvben. Gyermekvonalnak hívják. Patty nevetett, aztán dühös lett, mert a fiú bedühödött, amiért kinevette. (De most komolyan, saját vonal gyerekeknek? Ennyire el vannak kényeztetve ezek a kölykök?) Egyikük se hozta szóba többet, mind a ketten könnyen zavarba jöttek, aztán Ben pár héttel később egyszer hazajött, és lehajtott fejjel mutatta neki a szatyorban, mit vett: egy vonalmegosztót, amivel egy telefonvonalat két készülék is használhat, meg egy feltűnően könnyű műanyag telefont, ami nem sokban különbözött a rózsaszín játék telefontól, amivel a lányok titkárnőset játszottak. „Mr. Benjamin Day irodája” – vették fel, próbálták bevonni a játékba a bátyjukat. Ben régebben mosolygott, és azt mondta nekik, vegyék át az üzenetet, de mostanában már ügyet sem vetett rájuk.

Amióta Ben hazahozta a holmit, a Day-házban meghonosodott az „istenverte telefondrót” kifejezés. A drót a konyhai elosztóból indult, keresztültekeredett a konyhapulton, át a folyosón, és Ben mindig csukott ajtaja alatt tűnt el. Napjában legalább egyszer megbotlott valaki a zsinórban, ezt általában sikítás követte (ha valamelyik lány volt az), vagy káromkodás (ha Patty vagy Ben).

Már sokszor kérte a fiát, hogy erősítse a falhoz a zsinórt, Ben pedig sokadjára nem tette meg. Patty ezt igyekezett a kamaszok szokásos makacsságával magyarázni, de Ben agresszívan ellenállt, és Patty aggódott, hogy ez azt jelzi, a fiú valamiért dühös vagy lusta; vagy valami még rosszabb, ami eddig még eszébe se jutott. Egyáltalán kivel telefonál? A második telefon rejtélyes felszerelése előtt Bent szinte soha nem hívta senki. Két jóbarátja volt, a Muehler fivérek, két overallos jövendő farmer, akik olyan zárkózottak voltak, hogy néha egyszerűen letették a kagylót, ha Patty vette fel – ilyenkor szólt Bennek, hogy Jim vagy Ed telefonált. De egész idáig nem zajlottak hosszú beszélgetések zárt ajtók mögött.

Patty azt gyanította, hogy a fiának végre van barátnője, de az elejtett célzásoktól Ben olyan zavarba jött, hogy fehér bőre kékesfehérre sápadt, és borostyánszínű szeplői valósággal világítottak, mint megannyi figyelmeztető jelzés. Patty ekkor teljes visszavonulót fújt. Nem az a fajta anya volt, aki vájkál a gyerekei életében – épp elég nehéz lehet egy tizenöt éves fiúnak elvonulni egy nőkkel teli házban. Azután, hogy Ben egy nap iskolából hazajövet rajtakapta Michelle-t, amint az íróasztala fiókjaiban matatott, lakatot szerelt fel az ajtajára. A zár felszerelését is kész tényként tálalta: egy kalapács, néhány ütés, és már ott is volt. A saját fiúkuckója, most már biztonságban. Patty emiatt se hibáztathatta. A ház nőies külsőt öltött a Runner távozása óta eltelt évek alatt. Minden csupa barackszín volt, meg csipke – a függönyök, a kanapék, de még a gyertyák is. A fiókok és szekrények rózsaszín cipőcskékkel, virágos bugyikkal és hajcsatokkal voltak tele. Ben néhány apró, öntudatos jelzése – a kacskaringós telefonzsinór és a fémszínű, férfias lakat – tulajdonképpen érthetőnek tűnt.

Nevetést hallott a csukott ajtó mögül, és ettől nyugtalan lett. Ben nem volt az a nevetős fajta, már kisgyerekként sem. Nyolcévesen hűvösen mérte végig a húgát, és kijelentette: „Michelle röhögőgörcsöt kapott”, mintha valami orvosi esetről lenne szó. Patty higgadtnak mondta a fiút, de Ben zárkózottsága több volt ennél. Az apja egyáltalán nem tudta, mihez kezdjen vele, hol megpróbált tréfásan bunyózni vele (Ben mereven és közönyösen tűrte, hogy Runner a padlón hempereg), hol pedig vádaskodott (nagy hangon panaszkodott, hogy a gyerek nem érti a tréfát, dilis, lányosan viselkedik). Patty sem járt nagyobb sikerrel. Nemrég vett egy könyvet a kamasz fiúk neveléséről, most az ágya alatt rejtegette, mintha valami pornográf magazin volna. A szerző azt tanácsolta, legyen bátor, tegyen fel kérdéseket, követeljen válaszokat a gyerekétől, de Patty képtelen volt erre. Mostanság Bent már egy homályos kérdés is feldühítette, és azzal az elviselhetetlenül harsány némasággal reagált rá. Minél jobban próbálta kiismerni Patty, Ben annál jobban bezárkózott. A szobájába. És ott ismeretlen emberekkel beszélgetett.

A három lány is ébren volt már, órák óta. Egy farmon, még az ő szánalmas, eladósított, alulértékelt farmjukon is, muszáj korán kelni, és a napirend télen sem változott. Most odakint ugrálnak a hóban. Úgy zavarta ki őket, mint egy csapat kutyakölyköt, hogy fel ne ébresszék Bent, aztán bosszús lett, amikor meghallotta a fiú hangját, hogy telefonál, és rájött, már rég fent van. Tudta, hogy most emiatt süt palacsintát, ami a lányok kedvence. Hogy egálban legyenek. Ben és a lányok örökösen azzal vádolták, hogy a másik pártját fogja – Bent folyton arra kérte, legyen türelmesebb az apró, masnis teremtésekkel; a lányoknak folyton azért könyörgött, csendesebben, ne zavarjátok a bátyátokat. A tízéves Michelle volt a legidősebb, Debby kilenc, Libby hét. („Jó ég, anya, olyan, mintha egy egész almot kölykeztél volna” – hallotta Ben dorgálását.) Kilesett az áttetsző függönyön, hogy lássa a lányokat természetes, önfeledt állapotukban: Michelle és Debby, főnök és segédje hóvárat épített, de nem vették a fáradságot, hogy Libbyt is bevonják. A húguk igyekezett bekapcsolódni a játékba, hógolyókat ajánlgatott nekik, meg egy hosszú, görbe botot, de a másik kettő épp csak odapillantott, egyik sem kellett nekik. Végül Libby a térdét megrogyasztva nagyot sikított, és az egészet szétrúgta. Patty elfordult – következik a verekedés és a sírás, és most nem volt ehhez kedve.

Ben ajtaja nyikorogva kinyílt, hangos léptei a folyosó túlsó végéből elárulták, hogy megint azt a nehéz, fekete bakancsot vette fel, amit Patty annyira utált. Rá se nézz, nyugtatta magát. Mint amikor a fiú a terepszínű nadrágját vette fel. (Apu is hordott terepszínű nadrágot” – duzzogott, valahányszor az anyja szóvá tette. „Ő akkor vette fel, ha vadászni ment. Vadászni” – javította ki Patty.) Annyira hiányzott neki a gyerek, aki régebben mindig egyszerű ruhákat kért, aki csak farmert és kockás inget hordott. A fiú azzal a sötétvörös, göndör hajával, aki rajongott a repülőgépekért. Most belépett, fekete farmerdzseki volt rajta, fekete farmer, és egy szemébe húzott termosapka. Motyogott valamit, aztán az ajtó felé indult.

– Előbb reggelizz meg – szólt utána Patty. A fiú megállt, csak a fejét fordította félig az anyja felé.

– El kell intéznem pár dolgot.

– Jó, de reggelizz velünk.

– Utálom a palacsintát. Te is tudod.

A francba.

– Csinálok neked valami mást. Ülj le.

Egy egyértelmű utasítással csak nem száll szembe, nem igaz? Farkasszemet néztek, Patty már-már beadta volna a derekát, de Ben látványosan sóhajtott egyet, és levetette magát az egyik székre. A sótartót kezdte piszkálni, sószemeket szórt az asztalra, és egy kupacba söpörte őket. Patty már majdnem rászólt, hogy hagyja abba, de erőt vett magán. Egyelőre az is elég volt, hogy Ben leült az asztalhoz.

– Kivel beszéltél? – kérdezte, miközben narancslét töltött a fiúnak, bár tudta, érintetlenül otthagyja majd, csak hogy őt bosszantsa.

– Csak… valakikkel.

– Több valakivel?

Ben erre csak felvonta a szemöldökét.

A külső ajtó kivágódott, aztán a bejárati ajtó csapódott a falnak, és Patty hallotta, ahogy csizmák puffannak a lábtörlőn – szófogadó, tiszta lányok voltak ezek. Úgy tűnt, a veszekedés hamar véget ért, Michelle és Debby már valami rajzfilmen civakodott. Libby bemasírozott, levetette magát a székre Ben mellé, és lerázta a jeget a hajáról. Patty három lánya közül csak Libby értett ahhoz, hogyan kell lefegyverezni Bent: felmosolygott rá, intett neki egyet, azután csak maga elé bámult.

– Szia, Libby – szólalt meg Ben, még mindig a sót piszkálva.

– Szia, Ben. Jó a sóhegyed.

– Kösz.

Patty látta, hogy Ben nyomban visszabújik a páncéljába, amint a másik két lány belép, élénk, erőszakos hangjuk szanaszét fröccsent, betöltötte a konyhát.

– Anyu, Ben disznóólat csinál! – kiáltott fel Michelle.

– Semmi baj, kicsim, mindjárt kész a palacsinta. Ben, tojást?

– Ben miért kap tojást? – nyafogott Michelle.

– Ben, kérsz tojást?

– Aha.

– Én is tojást kérek! – szólt közbe Debby.

– Te nem is szereted a tojást! – csattant fel Libby. Rá mindig számítani lehetett, hogy a bátyja pártjára áll. – Bennek szüksége van a tojásra, mert fiú. Férfi.

Ben erre egészen halványan elmosolyodott, Patty pedig ennek láttán a legkerekebb palacsintát választotta ki Libby számára. A palacsintákat a tányérokra halmozta. A tojás ki-kifröcsögött a serpenyőből. Meglepően jól sikerült eltalálni az ötszemélyes reggeli kényes egyensúlyát. Ez volt az utolsó rendes étel, még karácsonyról maradt, de Patty most nem akart emiatt aggódni. Majd reggeli után.

– Anyu, Debby az asztalra könyököl! – Michelle, basáskodó üzemmódban.

– Anyu, Libby nem mosott kezet! – Megint Michelle.

– Te se mostál. – Debby.

– Senki se mosott. – Libby, nevetve.

– Mocskos köcsög – szólalt meg Ben, és oldalba bökte Libbyt. Ez a szófordulat valami régi poén volt kettejük között. Patty nem emlékezett, mikor kezdték. Libby hátravetette a fejét, és még hangosabban nevetett, színpadiasan, hogy Ben kedvére tegyen.

– Kocsi döcög – kuncogott válaszul torokhangon.

Patty mosogatószert öntött egy rongyra, és körbeadta, hogy ne kelljen felállniuk az asztaltól. Ritka esemény, ha Ben veszi a fáradságot, hogy az egyik húgát ugrassa, és Patty úgy érezte, talán sikerülhet megőrizni a jó hangulatot, ha mindenki a helyén marad. Szüksége volt a jó hangulatra, ahogy az embernek szüksége van az alvásra egy átvirrasztott éjszaka után, amikor csak arról képes ábrándozni, hogy belezuhan az ágyba. Ébredéskor minden reggel megesküdött, nem fogja hagyni, hogy a farm nyomassza, nem fogja hagyni, hogy a farm eladósodása (hároméves elmaradásban volt a törlesztéssel, hároméves elmaradásban, és nem volt kiút) gyűlöletes nővé változtassa, aki örömtelen, elgyötört, és képtelen élvezni bármit is. Minden reggel levetette magát a kopott szőnyegpadlóra, és fohászkodott: Ma nem fogok kiabálni, nem fogok sírni, nem fogok összekuporodni, mintha csak arra várnék, hogy végzetes ütés érjen. Élvezni fogom a mai napot. Talán ebédig is kibírja, mielőtt elromlik a hangulata.

Mindannyian elkészültek, mindenki megtörölte a kezét, egy gyors ima, és minden rendben is volt egészen addig, amíg Michelle rá nem kezdte.

– Bennek le kell vennie a sapkáját.

A Day családban mindig is tilos volt sapkában asztalhoz ülni, ez vitán felüli szabály volt, és Pattyt meglepte, hogy egyáltalán szóvá kell tennie.

– Bizony, Bennek le kell vennie a sapkáját – jelentette ki ő is szelíden nógató hangon.

Ben az anyja felé billentette a fejét, és Patty érezte, hogy belehasít az aggodalom. Valami nem volt rendjén. A fiú szemöldöke, normális esetben két rozsdavörös csík, most fekete volt, alatta a bőrén lilás folt sötétlett.

– Ben!

A fiú lekapta a sapkáját. Szénfekete, borzas hajkorona bukkant elő alóla, úgy nézett ki, mint egy kivénhedt labrador. Patty úgy érezte magát, mintha hirtelen jéghideg vizet nyelt volna. Ben vörös haja, ez az alapvető tulajdonsága, egyszerre eltűnt. Idősebbnek látszott. Rosszindulatúnak. Mintha az előtte ülő gyerek addig gyötörte volna azt a Bent, akit ő ismert, amíg el nem tűnt.

Michelle felsikított, Debby elsírta magát.

– Ben, drágám, miért? – szólalt meg Patty. Igyekezett visszafogni magát, hogy ne reagálja túl a helyzetet, de közben pontosan ezt tette. E miatt az ostoba kamasztett miatt – mert nem volt több annál –, egyszerre az egész kapcsolatát kilátástalannak érezte a fiával. Miközben Ben gúnyos mosollyal az arcán az asztalra meredt, távolságot tartva a női felbolydulástól, Patty sietve mentséget keresett neki. Ben kis korában utálta a vörös haját, csúfolták miatta. Lehet, hogy még mindig csúfolják. Talán ez is az önérzetesség jele. Egy pozitív dolog. De hát ő az, akitől Ben a vörös haját örökölte, és a fiú ezt most eltörölte. Ez talán nem elutasítás? Libby, a másik vörös hajú gyereke, láthatólag így gondolta. Két vékony ujja közé csípte egy hajtincsét, és mogorván meredt rá.

– Na jó – szólalt meg Ben, azzal beleszürcsölt a tojásba, és felállt. – Elég volt a drámázásból. Ez csak a hülye hajam.

– De olyan szép volt.

A fiú egy pillanatra megállt, mintha ezen komolyan elgondolkodott volna. Azután megrázta a fejét – Patty nem tudta, hogy a megjegyzésre értette, vagy az egész reggelre –, és zajos léptekkel az ajtó felé indult.

– Csak nyugi – szólt hátra, de nem fordult meg. – Majd jövök.

Patty azt hitte, Ben bevágja az ajtót maga után, de halkan csukta be, és ez még rosszabbnak tűnt. Fújt egyet, a frufruja meglibbent, és körbepillantott a tágra meredt kék szemeken az asztal körül, akik mind őt figyelték, hogyan is reagáljanak. Elmosolyodott, és erőtlenül felnevetett.

– Hát, ez nagyon fura volt – szólalt meg. A lányok kicsit felderültek, láthatóan kihúzták magukat a székükön.

– Ben annyira fura – fűzte hozzá Michelle.

– A haja most már megy a ruhájához – szólalt meg Debby, aki a keze fejével letörölte a könnyeit, és egy falat palacsintát tömött a szájába.

Libby a tányérjára meredt, és görnyedten ült. Ilyen látványos csüggedést csak egy gyerek engedhet meg magának.

– Minden rendben, Lib – nyugtatta Patty, és megpróbálta csak úgy mellékesen megveregetni a vállát, nehogy újra rákezdjék a többiek.

– Semmi sincs rendben – felelte Libby. – Ben gyűlöl minket.

LIBBY DAY

MOST

Egyik este, öt nappal a sörözés után Lyle-lal, kocsival indultam el a házamtól, és még jó ideig autóztam lefelé, Kansas City West Bottoms nevű városrészének katlanába. A környék a vágóhidak fellendülésének korszakában virágzott, azután hosszú évtizedeken át meg nem. Most magas, néma téglaépületek álltak itt, rajtuk már nem létező cégnevek: Raftery Hűtőház, London Marhahús, Dannhauser Szarvasmarha Tröszt. Néhány épületet profi kísértetházzá alakítottak át, ezek halloween idején ki voltak világítva: ötemeletes csúszdák, vámpírkastélyok, és bennük részeg tinédzserek, akik sört rejtegetnek feliratos dzsekijük alatt.

Március elején viszont egész egyszerűen elhagyatott volt a környék. Áthajtottam a csendes utcákon, néha láttam valakit bemenni valamelyik épületbe, vagy kijönni onnan, de fogalmam se volt, mit csinálhattak. A Missouri folyóhoz közeledve a környék már nem néptelen volt, hanem baljósan kihalt, kimondottan lepusztult.

Éreztem, hogy összecsomósodik bennem a nyugtalanság, miközben leparkoltam egy TALLMAN CORPORATION feliratú, négyemeletes épület előtt. Ez is azon pillanatok egyike volt, amikor azt kívántam, bárcsak több barátom volna. Illetve, hogy bárcsak lennének barátaim. Magammal kellett volna hoznom valakit. Vagy legalább lenne valaki, aki várja, hogy jelentkezzek. Igazából otthon, a lépcsőn hagytam egy üzenetet, ebben elmagyaráztam, hová mentem, és odatettem Lyle levelét is. Ha eltűnnék, a zsaruknak legalább kiindulópontjuk lenne, hol keressenek. Persze ha volna egy barátnőm, akkor ez a barátnő esetleg azt mondaná: Dehogy hagyom, hogy odamenj, szívem, azon az oltalmazó hangon, ahogy a nők az ilyesmit mondani szokták.

De az is lehet, hogy nem. A gyilkosságok örökre alkalmatlanná tettek az ilyen dolgok megítélésére. Azt vártam, hogy a lehető legrosszabb fog bekövetkezni, mert a lehető legrosszabb már bekövetkezett. De hát nem elenyésző az esélye annak, hogy engem, Libby Dayt még ezenfelül is baj ér? Nem vagyok magától értetődően biztonságban? Egy fénylő, elpusztíthatatlan statisztikai adat. Ezt képtelen vagyok eldönteni, így folyton a drasztikus túlbiztosítás (mindig lámpafénynél alszom, és anyu régi Colt Peacemakerje ott fekszik mellettem az éjjeliszekrényen) és a röhejes óvatlanság között ingadozom (egyedül merészkedem el a Gyilkosok Klubjába, egy üres épületbe).

Magas sarkú csizmát vettem fel, hogy pár centivel magasabb legyek, a jobb lábamon jobban lötyögött, mint a másikon, az a rossz lábam. Legszívesebben minden csontomat megroppantottam volna, hogy lazább legyek. Feszült voltam. Dühös voltam, a fogamat csikorgattam. Senkinek nem lenne szabad ennyire pénztelennek lennie. Próbáltam ártatlan dolognak feltüntetni azt, amit most teszek, és az elmúlt néhány nap során pár szempillantás alatt nemes küldetéssé alakítottam át a dolgot. Ezek az emberek érdeklődtek a családom iránt, én büszke vagyok a családomra, és most egy kis betekintést adok ezeknek az idegeneknek, ilyesmire egyébként nem lenne alkalmuk. És ha ők ezért pénzt ajánlanak nekem, hát elfogadom, nem sértődöm meg rajta.

De igazából nem voltam büszke a családomra. Soha senki nem kedvelte a Day családot. Az apám, Runner Day őrült, iszákos, erőszakos alak volt. Pitiáner módon erőszakos – egy kis ember alattomos ököllel. Anyámnak négy gyereke volt, akikről nem tudott megfelelően gondoskodni. Szegény, tanyasi kölykök, büdösek és manipulatívak, állandó nélkülözésben: reggeli nélkül, szakadt felsőben, taknyosan és fájós torokkal jelentek meg az iskolában. Én meg a két nővérem minimum négy tetűjárvány okozói voltunk rövid általános iskolai pályafutásunk alatt. A koszos Day gyerekek.

És én huszonvalahány évvel később még mindig rászorultam mindenfélére. Egész pontosan pénzre. A farzsebemben ott lapult egy cetli, amit Michelle írt nekem egy hónappal a gyilkosságok előtt. Egy spirálfüzetből tépte ki, a rojtokat gondosan levagdosta róla, és aprólékos módon nyíl formájúra hajtogatta. A szokásos dolgokról volt benne szó, amelyek betöltötték Michelle negyedikes agyát: egy fiú az osztályból, a hülye tanár, valami ronda, drága farmer, amit egy elkényeztetett lány kapott a születésnapjára. Unalmas volt, és jelentéktelen – többdoboznyi volt ilyesmiből, amit házról házra hurcoltam magammal, de eddig sose nyitottam ki. Kétezer dollárt kellene kapnom érte. Hirtelen bűntudattal vegyes vidámság öntött el, amikor eszembe jutott a sok szar, amit eladhatok, üzenetek és fotók, és szemét, amit sosem volt merszem kidobni. Kiszálltam a kocsimból, nagy levegőt vettem, és roppantottam egyet a nyakamon.

Hideg este volt, itt-ott a tavasz balzsamosan langyos fuvallataival. A hatalmas, sárga hold úgy függött az égen, mint egy kínai lámpás.

Felmentem a koszos márványlépcsőn, a csizmám talpa alatt piszkos levelek ropogtak. Gusztustalan, régi csontok roppanására emlékeztető zaj volt. Az ajtó súlyos, nehéz fémből készült. Bekopogtam, vártam, aztán még háromszor kopogtattam. Úgy álltam ott pőrén a holdfényben, mint egy bosszús komédiás. Már épp fel akartam hívni Lyle-t a mobilomon, amikor felpattant az ajtó, és egy magas, lóarcú pasas mért végig.

– Igen?

– Hmm, Lyle Wirth itt van?

– Már miért lenne itt Lyle Wirth? – kérdezte mosolytalan ábrázattal. Szórakozott velem, csak mert megtehette.

– A kurva anyádat! – szaladt ki belőlem, elfordultam, hülyének éreztem magam. Háromlépésnyire jutottam, amikor a pasi utánam szólt:

– Várjon, ne nézzen már rám ilyen ferdén!

De én már így születtem, ferdén. El tudtam képzelni magamat, ahogy az anyaméhből is ferdén és furcsán bújok elő. Mindig könnyen kijövök a sodromból. A „kurva anyádat” fordulat ugyan nincs mindig ott a nyelvem hegyén, de azért sosincs messze. Ott van nagyjából nyelvközépen.

Két lépcsőfok között álltam meg.

– Nézze, nyilván ismerem Lyle Wirthöt – folytatta a pasas. – Talán rajta van a vendéglistán, vagy mi?

– Nem tudom. A nevem Libby Day.

A fickónak leesett az álla, nagyot nyelt, becsukta a száját, és ugyanúgy mért végig, ahogy Lyle.

– Szőke a haja.

Felvont szemöldökkel néztem rá.

– Jöjjön be, leviszem – szólalt meg, és szélesre tárta az ajtót. – Jöjjön, nem harapok!

Kevés szófordulat van, amit idegesítőbbnek találok annál, hogy nem harapok. Egy duma van, amitől gyorsabban begurulok, amikor valami részeg, vörös képű alak egy bárban észreveszi, hogy próbálok elmenni mellette, és leugat: Na, mosolyogj már, ennyire szar az élet? Az bizony, pöcsfej.

Visszafordultam a lépcsőn, ádáz pillantást vetettem az ajtóban álló pasasra, és egészen lassan lépkedtem, így muszáj volt az ajtónak dőlnie, hogy nyitva tartsa. Seggfej.

Beléptem a kongó előcsarnokba. A falakon búzakalászt formázó, törött sárgaréz lámpatestek sorakoztak. A helyiség legalább tizenkét méter magas volt. A plafont egykor freskó díszítette – még most is kivehetők voltak a kapáló vagy ásó vidéki lányok és fiúk málló alakjai. Az egyik, immár arc nélküli lány mintha ugrókötelet tartott volna a kezében. Vagy egy kígyót? A plafon teljes nyugati sarka beszakadt: ott, ahol zöldellő tölgyfának kellett volna folytatódnia a freskón, a sötétkék éjszakai égbolt látszott. Láttam a hold fényét, de magát a holdat nem. A sötét előcsarnokban nem volt semmiféle világítás, de a derengésben kivehetők voltak a sarkokban felhalmozott szeméthalmok. A bulizók elkergették innen a házfoglalókat, összesöpörtek, igyekeztek kicsit kipofozni a helyet. Így is húgyszag terjengett. Az egyik falra régi koton tapadt fel, akár egy szál spagetti.

– Nem tudtak volna, mondjuk, egy rendezvénytermet bérelni? – mormogtam. A lábam alatt zsongott a márványpadló. Az esemény nyilván odalent zajlott.

– Ezt a konferenciát nem igazán látják szívesen – felelte a fickó. Fiatal, húsos arcát anyajegyek pettyezték. Apró türkiz fülbevalót viselt, az ilyet mindig is a fantasy-szerepjátékosokkal társítottam. Olyan pasikkal, akik vadászgörényt tartanak, és azt hiszik, bűvészkedni menő dolog. – És ennek az épületnek van egy bizonyos… hangulata. Az egyik Tallman itt loccsantotta ki az agyát 1953-ban.

– Csodás.

Egymásra néztünk, az arcát alig tudtam kivenni a félhomályban. Nem láttam semmiféle nyilvánvaló módját annak, hogyan lehet eljutni az alagsorba. A bal oldalon álló liftek láthatólag nem működtek, a homályos üvegű fülkék két emelet között akadtak el. Elképzeltem, ahogy az itt dolgozó öltönyös kísértetek türelmesen várják, hogy újra elinduljon.

– Akkor… nem megyünk valahová?

– Ja, öö, de. Nézze, én csak azt akartam mondani… Részvétem a történtek miatt. Biztosan még ennyi idő után is… El sem tudom képzelni. Olyan, mintha Edgar Allan Poe írta volna. Mármint a történteket.

– Igyekszem nem gondolni rá – feleltem. Ez volt a sztenderd válasz.

A fickó felnevetett.

– Hát, akkor nem jó helyen jár.

Befordultunk a sarkon, és végigvezetett egy folyosón, ahonnan egykor irodák nyíltak. A talpam alatt törött üveg csikorgott, mindegyik helyiségbe benéztem, amint elhaladtunk előttük: üres, üres, egy bevásárlókocsi, egy gondosan rakott ürülékhalom, egy régi máglya üszkös maradványa, azután egy hajléktalan férfi, aki vidáman köszönt rám egy literes sörösüveggel a kezében.

– Jimmy a neve – jegyezte meg a srác. – Normálisnak látszott, úgyhogy hagytuk, hadd maradjon.

Milyen kegyesek, gondoltam, de csak biccentettem Jimmynek. Elértünk egy vaskos, tűzbiztos ajtót, kinyitottuk, és valósággal arcul csapott a zaj. Az alagsorból egymással versengve harsogott az orgonaszó, a metál és az egymást túlkiabálni próbáló emberek hangja.

– Csak ön után – tessékelt befelé. Nem mozdultam. Nem szeretem, ha mögém kerülnek. – Vagy hát én is… Öö, erre.

Akkor megfordult a fejemben, hogy hazamegyek, de elöntött az undor, amikor elképzeltem, ahogy ez a pasi, ez a bűvész, aki reneszánsz fesztiválokon lép fel, baszki, lemegy oda, és elmeséli a haverjainak: Kiborult a csaj, és lelépett! Azok pedig mind röhögnek, és kemény csávóknak érzik magukat. Ő pedig még azt is hozzáteszi: Tökre más, mint amilyennek képzeltem. És a kezével mutatja, milyen kevés ideig bírtam itt. Akurvaanyádatakurvaanyádatakurvaanyádat, kántáltam magamban, és követtem.

Egy emeletet mentünk lefelé egy röplapokkal teleragasztott alagsori ajtóig. 22-es stand: Minden, ami Lizzie Borden! Emléktárgyak eladók vagy cserélhetők! 28-as stand: Karla Brow – Vita a harapásnyomokról. 14-es stand: Szerepjáték – Hallgasd ki Casey Anthonyt! 15: Tom Iszonyú italai – Jonestown puncs és Fanny Adams koktél kapható!

Azután megláttam egy kék röplapot, az egyik sarkában egy szemcsés, fénymásolt fotóval rólam: Rossz napjuk volt! Mészárlás a farmon a kansasi Kinnakeeben – Az ügy elemzése és egy egészen különleges VENDÉG!!!

Megint arra gondoltam, hogy elmegyek, de az ajtó kitárult, és beszippantott a párás, ablaktalan alagsor, ahova úgy kétszázan zsúfolódtak be, összehajoltak, egymás fülébe ordibáltak, egymást lapogatták. Egyszer az iskolában mutattak egy filmfelvételt a Közép-Nyugatot sújtó szöcskeinvázióról, és most ez villant be – az a sok rám meredő, dülledt szem, a mozgó állkapcsok, a ferdén feltartott könyökök. Az egész olyan volt, mint egy zsibvásár, olcsó dróthálóval elválasztott standok sorai mindenhol. Mindegyik stand egy-egy gyilkosságé volt. Első blikkre úgy negyvenet számoltam. A generátor alig bírta árammal ellátni a drótokon lógó, összevissza himbálózó izzósort, amely hátborzongató szögben világította meg az arcokat, halotti maszkok gyülekezetét.

Lyle észrevett a túloldalról, és elindult felém a tömegen át, vállát előretolva, féloldalasan haladt. Közben barátságosan üdvözölt mindenkit. Úgy tűnt, fontos ember ebben a társaságban – mindenki meg akarta érinteni, mondani akart neki valamit. Lehajolt, hogy egy pasas valamit a fülébe súghasson, és amikor felegyenesedett, a fejét beleütötte egy elemlámpába, és mindenki nevetett körülötte, az arcuk hol felvillant, hol elsötétült, miközben a lámpa forgott, mint egy rendőrkocsi szirénája. Férfiarcok. Pasik arca. Alig néhány nő volt a helyiségben – összesen négyet láttam, mind szemüvegesek és csúnyák. A férfiak sem voltak sokkal vonzóbbak. Akadtak pofaszakállas, professzor külsejű alakok; jellegtelen kertvárosi apukák; és rengeteg huszonéves srác igénytelen frizurával, béna okosszemüvegben; mindannyian emlékeztettek Lyle-ra, meg a fickóra, aki lekísért ide. Jelentéktelenek voltak, de okoskodó arrogancia áradt belőlük. Hívhatjuk stréberaurának is.

Lyle odaért mellém, a pasik vigyorogtak mögötte, úgy mértek végig, mintha én volnék az új barátnője. Lyle a fejét csóválta.

– Bocs, Libby. Kennynek rám kellett volna csörögnie mobilon, amikor ideértél, hogy felmehessek érted, és én magam kísérjelek le.

Kennyre nézett a fejem felett, aki a vállát vonogatta, és odébb ment. Lyle elindult velem át a tömegen, magabiztos ujja a vállamon. Volt, aki jelmezt viselt. Egy férfi fekete mellényben és fekete cilinderben odafurakodott mellém, közben cukorkával kínált, és nevetett. Lyle vágott egy pofát, amikor visszanézett rám.

– Egy Frederick Baker-mániás. Az utóbbi pár évben megpróbáltuk kiszorítani a szerepjátékosokat, de… túl sokan lelkesednek érte.

– Nem tudom, ez mit jelent – feleltem, és attól tartottam, hogy mindjárt összeomlok. Könyökök és vállak taszigáltak, minden megtett lépés után hátrébb löktek. – Komolyan nem értem, mi folyik itt, baszki.

Lyle türelmetlenül sóhajtott, és az órájára nézett.

– Figyelj, a mi szekcióülésünk csak éjfélkor kezdődik. Körbevezesselek, elmagyarázzam, mi a helyzet?

– A pénzemet akarom.

Lyle az alsó ajkába harapott, a farzsebéből előhúzott egy borítékot, a kezembe nyomta, aztán a fülemhez hajolt, és arra kért, később számoljam meg. Vastagnak éreztem, úgyhogy kicsit nyugodtabb lettem.

– Megmutatom a helyet.

Körbesétáltunk a helyiségben, jobbra és balra zsúfolt standokat láttam, a fémkerítés a kutyakenneleket juttatta eszembe. Lyle megint a karomra tette az ujját, nógatott, menjek tovább.

– A Gyilkosok Klubja, és bele se kezdj, tudjuk, hogy rossz név, de valahogy rajtunk ragadt. Mi GYK-nak hívjuk, és itt, Kansas Cityben tartunk egy nagy kongresszust minden évben, merthogy GYK, Gyilkos Kongresszus, Gyilkosok Klubja… Öö, na szóval, mint mondtam, ez a rejtélymegoldók klubja. És a rajongóké. A híres gyilkosságok rajongóié. Nagyjából Fanny Adamstől kezdve a…

– Ki az a Fanny Adams? – csattantam fel, és rájöttem, hogy mindjárt elönt a féltékenység. Itt én vagyok a sztárvendég.

– Egy nyolcéves kislány volt, akit feldaraboltak 1867-ben Angliában. A fickó, aki az előbb elment mellettünk, a cilinderes, azt játssza, hogy ő a gyilkosa, Frederick Baker.

– Ez totál beteg dolog. – Szóval a kiscsaj már rég halott. Ez jó. Nem konkurens.

– Hát, eléggé hírhedt gyilkosság volt. – Észrevette, hogy elfintorodom. – Igen, mint mondtam, ők a kevésbé ízléses szekció. Úgy értem, a bűntények nagy részét már megoldották, nincs bennük semmi rejtély. Számomra a megfejtés a lényeg. Vannak itt egykori zsaruk, jogászok…

– Vannak szerepjátékosok az én… esetemből is? Az én családtagjaimat is eljátssza valaki?

Egy húsos, melírozott hajú fickó egy piros ruhás, felfújható babával a hóna alatt megállt mellettem, illetve kis híján rajtam, észre sem vett. A baba gumiujjai az arcomat bökdösték. Valaki felordított mögötte: Scott és Amber! Félrelöktem a fickót, és a tömeget pásztáztam, hátha megpillantok valakit, aki anyámnak öltözött, vagy valami mocskot, aki Bennek, vörös parókában, a kezében baltával. A kezem ökölbe szorult.

– Nem, nem, dehogy! – felelte Lyle. – Dehogy, Libby, én sosem tűrném meg az ilyen… szerepjátékot. Nem.

– Miért csak férfiak vannak itt?

Az egyik közeli standon két pólóinges, testes fickó morgott egymásra valamiféle, Missouri délnyugati csücskében elkövetett gyerekgyilkosság-sorozat miatt.

– Nem csak férfiak – védekezett Lyle. – A megfejtők nagy része férfi, de ha elmész egy keresztrejtvényfejtő kongresszusra, ott is ugyanezt fogod látni. A nők inkább találkozni jönnek ide. Arról beszélgetnek, miért tudnak azonosulni az áldozatokkal, mert a férjük bántalmazta őket, vagy ilyesmi, kávéznak egyet, vesznek egy régi fényképet. De vigyáznunk kell velük, mert néha túlságosan… beleélik magukat.

– Igen, jobb nem az emberi oldalról megközelíteni az ilyesmit – jegyeztem meg, kurvára álszent módon.

Szerencsére Lyle mintha meg se hallotta volna.

– Most például mind a Lisette Stephens-ügyre vannak rákattanva. – A háta mögé intett, ahol nők kis csoportja gyűlt össze egy számítógép előtt, mind lefelé nyújtogatták a nyakukat, mint a tyúkok. Odaléptem a standjukhoz. Egy Lisette-ről készült videómontázst néztek. Lisette és a kollégiumi barátnői. Lisette és a kutyája. Lisette és a rá megszólalásig hasonlító húga.

– Érted, mire gondoltam? – szólalt meg Lyle. – Nem a bűntényt próbálják megoldani, hanem olyasmit néznek, amit otthon is láthatnának az interneten.

Lisette Stephens esetében az volt a probléma, hogy nem volt mit megoldani: nem volt sem pasija, sem férje, sem sértett munkatársa, nem jártak gyanús, börtönviselt szerelők a lakásában. Eltűnt, és senki semmiféle okát nem tudta, leszámítva, hogy csinos volt. Az a fajta lány, akit észrevesznek. Akinek az eltűnéséről a média lelkesen tudósít.

Bepréselődtem egy zugba egy halom hosszú ujjú pulcsi mellé, amelyekre a TALÁLJUK MEG LISETTE-ET! feliratot vasalták. Huszonöt dolcsi. De a csoportot jobban érdekelte a laptop. A nők a weboldal üzeneteit olvasták. Sokan fotót is csatoltak az üzeneteik mellé, kellemetlen fotók voltak. „Szeretünk, Lisette, és tudjuk, hogy hazajössz”, szólt a szöveg egy kép mellett, amin három középkorú nő állt valami vízparton. „Áldást és békességet kívánunk a családodnak ebben a nehéz időszakban”, ez egy uszkár-labrador keveréket ábrázoló fotó mellett volt olvasható. A nők visszatértek a főoldalra, és megjelent az a fotó, amit imádott a média: Lisette és az anyja épp átölelik egymást, arcukat egymáshoz szorítva, ragyogó mosollyal néznek a gépbe.

Vállat vontam, és igyekeztem tudomást sem venni a Lisette miatti aggodalmamról. És újra feltámadt bennem a féltékenység. Azt szerettem volna, ha a sok gyilkosság között a Day-stand lenne a legnagyobb. A szeretet beszélt belőlem: az én halottaim a legjobbak. Bevillant egy kép az anyámról, vörös haja lófarokba kötve, épp segít lerángatni a vékony téli csizmámat, azután egyenként végigdörzsöli a lábujjaimat. Megmelegítjük a nagyujjacskát, megmelegítjük a pici ujjacskát. Ehhez az emlékhez vajas pirítós szaga társult, de nem tudom, volt-e ott vajas pirítós. A lábujjam ebben az emlékben még megvolt.

Megborzongtam, és összerázkódtam, mint egy macska.

– Mi van, kísértetet láttál? – kérdezte Lyle, aztán rájött, hogy esetemben a fordulatnak van némi ironikus felhangja.

– Na és mi van még? – A BOB BIZARR BAZÁRA feliratú stand előtt annyian álltak, hogy nem tudtunk továbbmenni. Egy túlméretezett bajuszt viselő, levest szürcsölő fickó álldogált odabent.

Mögötte egy deszkán négy koponya sorakozott, alattuk a felirat: AZ UTOLSÓ NÉGY. A fickó rákiabált Lyle-ra, mutassa már be neki a kis barátnőjét. Lyle először legyintett, és csak húzott maga után az ácsorgó tömegben, aztán vállat vont, és a fülembe súgta, hogy szerepjátékos.

– Bob Berdella! – szólt vissza a férfinak, és cinkosan kacsintott egyet. – Ez itt Libby Day, az ő családja volt… A mészárlás a farmon a kansasi Kinnakeeben. A Day család.

A fickó áthajolt az asztal felett, a fogára egy nyálas hamburgerdarab tapadt.

– Ha faszod volna, már darabokban lennél a kukámban – jelentette ki dörgő nevetés kíséretében. – Apró kis cafatokban.

Felém legyintett. Önkéntelenül is hátrahőköltem, aztán felemelt ököllel dühösen Bob felé lendültem, mint mindig, amikor megijedek. Az orrára üss, akkorát, hogy eleredjen a vére, töröld le azt a paprikás húsdarabot a pofájáról, aztán adj neki még egyet. Mielőtt elértem volna, Bob hátralökte a székét, feltartotta a kezét, és nem nekem, hanem Lyle-nak motyogta oda: Ember, csak vicc volt, nem akartam én rosszat, ember. Miközben Lyle-nak siránkozott, én újra nekiveselkedtem. Az öklöm nem találta el egészen, így végül egy csattanós pofon landolt az arcán, mint amikor az ember megleckéztet egy kölyökkutyát.

– A kurva anyádat, te seggfej!

Lyle is észbe kapott, bocsánatkérőn mormogott, és megpróbált odébb terelni. A kezem még mindig ökölbe szorult, a fogamat csikorgattam. Kifelé menet nagyot rúgtam a csizmámmal Bob asztalába, akkorát, hogy a leves kiloccsant a földre. Már bántam, hogy nem borítottam rá az asztalt. Nincs szánalmasabb egy alacsony nőnél, aki nem tud elég nagyot ütni. Ezzel az erővel ki is cipelhettek volna onnét, levegőben kalimpáló lábbal. Hátrapillantottam. A fickó csak állt ott lógó karral, vörös arccal, és próbálta eldönteni, hogy bűnbánó vagy dühös képet vágjon.

– Na jó, nem ez lett volna az első verekedés a Gyilkosok Klubjában, de mindenképp a legbizarrabb – jegyezte meg Lyle.

– Nem szeretem, ha fenyegetnek.

– Ő igazából nem… Tudom, tudom – motyogta Lyle. – Mint mondtam, ezek a szerepjátékos alakok egy idő után kikopnak majd innét, és maradnak a komoly megfejtők. Akik a mi csoportunkban vannak, a Day-csoportban, ők tetszeni fognak neked.