A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nora Roberts: Obsession

Berkley, An Imprint of Penguin Random House LLC, New York, 2016

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Gázsity Mila

Könyvterv: Malum Stúdió

Copyright © 2016 by Nora Roberts

Hungarian translation © Gázsity Mila, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-353-7

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Mindannyiótok számára: Elaine, Jeanette, JoAnne, Kat, Laura Mary, Mary Kay, Nicole, Pat, Sarah.
Arra a csodás hétre gondolva, amit minden évben együtt töltünk.

EXPONÁLÁS

Mert most tükör által homályosan látunk.

(PÁL I. LEVELE A KORINTHUSBELIEKHEZ, 13:12)

Első fejezet

1998. augusztus 29.

Fogalma sem volt, mitől riadt fel, és nem is jött rá soha, akárhányszor élte is át újra azt az éjszakát, bármerre hajszolta-űzte is rémálma.

A nyári hőségben a párás levegő olyan volt, mint valami izzadság és zöld növények szagát árasztó, bugyogó, forró leves. A szekrényen zümmögő ventilátor meg-megkavarta ugyan, de a kislány mintha fazékfedő alól kipöfögő gőzben próbált volna aludni.

Hozzászokott ahhoz, hogy ne takarózzon be, hanem az átlucskosodott ágynemű tetején nyújtózzon el, hogy szélesre tárja az ablakot, amin át beáradt a kabócák kérlelhetetlen kórusa… és hogy abban reménykedjen, hátha valami enyhe szellő mégiscsak átverekszi magát a nyomasztó fülledtségen.

Naomi nem a meleg miatt ébredt, és nem is a távolban készülő vihar halk mennydörgése verte fel. Egyetlen pillanat alatt riadt fel álmából, mintha valaki felrázta volna, vagy a fülébe kiáltotta volna a nevét.

Felült az ágyában és hunyorogva a sötétségbe meredt, de csak a ventilátor zaját, a kabócák ciripelését és egy bagoly lustán elnyújtott, ismétlődő huhogását hallotta. Csupa nyári nesz – mindet éppoly jól ismerte, mint a tulajdon hangját, ezért igazán nem tudta mire vélni, hogy a torka olyan furán elszorult.

Már teljesen éber volt, és úgy érezte, mintha egész testét végtelenül hosszú, forró vízbe mártott gézcsíkba bugyolálták volna. De jó lett volna, ha már itt a hajnal, és mielőtt a többiek felkelnek, még kiosonhatna a patakhoz, hogy a vizében kicsit lehűtse magát.

A házimunka az első, ez volt a szabály. De amikor olyan meleg van… úgy érezte, ha lépni akarna egyet előre, ahhoz a felhevült levegőt úgy kellene szétválasztani maga előtt, mintha függöny lenne. Emellett szombat van (vagyis reggel az lesz), és anyu szombatonként néha lazít a szabályokon… ha apunak éppen nem rossz a kedve.

Ekkor hallotta meg a mennydörgést. Felélénkülve mászott le az ágyról, hogy az ablakhoz szaladhasson. Imádta a vihart, ami suhogva kavarog a fák között, és a villámok hasogatta eget különös, kísérteties színűvé varázsolja.

A vihar talán esőt, szelet hoz és lehűti a levegőt. Talán.

Letérdelt a padlóra, hogy felkönyökölhessen az ablakpárkányra, és a hőség meg a felhők miatt fátyolba burkolózó holdat bámulhassa.

Talán…

Annyira vágyott erre a viharra… Két nap múlva lesz a tizenkettedik születésnapja – de még mindig hitt a kívánságokban. Egy jó nagy vihart szeretne, döntötte el magában, elágazó villámokkal és ágyúdörejre emlékeztető mennydörgéssel.

És rengeteg, bőven ömlő esővel.

Lehunyta a szemét, felemelte a fejét és beleszimatolt a levegőbe. Aztán Sabrinát, a tiniboszorkányt ábrázoló pólójában a kezére hajtotta a fejét és kibámult a sötétbe.

Újra csak azt kívánta, bár lenne már reggel, és mivel a kívánság nem kerül semmibe, egyúttal azt is szerette volna, ha rögtön a születésnapja reggele jön el. Annyira, de annyira jó lett volna egy új bicikli, és ennek többször hangot is adott.

Csak térdelt ott a reggel után sóvárogva. Magas, esetlen kislány volt, akinek még a melle sem domborodott… pedig ezt minden áldott nap ellenőrizte. A hőségtől a nyakára tapadt a haja. Ingerülten ellökte a tarkójáról, hogy inkább a vállára lógjon le. Szerette volna levágatni… olyan igazán rövidre, mint amilyen a manónak volt abban a mesekönyvben, amit a nagyszüleitől kapott… még azelőtt, hogy eltiltották volna tőlük.

De apu szerint a lányoknak legyen hosszú haja, a fiúknak pedig rövid. Ezért az öccsének katonásra nyírt frizurát csináltak Vick borbélyműhelyében, Naomi pedig mindössze annyit tehetett, hogy szőkés fürtjeit lófarokba fogta össze.

Véleménye szerint egyébként Mason szörnyen el lett kényeztetve, mivel ő volt a fiú. Születésnapjára nemcsak kosárlabdagyűrűt kapott, de mellé palánkot is, meg egy profi Wilson labdát. Neki szabad volt az ifiligában baseballozni. Apu szabályai szerint ilyesmivel csak fiúk foglalkozhatnak (Mason nem hagyta, hogy a nővére erről megfeledkezzen), és mivel huszonhárom hónappal fiatalabb volt (erre pedig Naomi emlékeztette állandóan az öccsét), nem kapott annyi ház körüli feladatot sem.

Az egész nem volt igazságos, de ezt szóba hozni azzal járt, hogy büntetésből még több házimunkát csaptak a nyakába, sőt néha a tévénézés jogát is megvonták tőle.

Emellett persze az is igaz volt, hogy Naomit mindez cseppet sem érdekelte volna, amennyiben megkapja azt az új biciklit.

Valami halványan megvillant – csak egy távoli villám az égbolt alján. Meglesz, jelentette ki magában. Meglesz a vágyott vihar, és hűvöset, esőt hoz magával. Ha pedig egyre csak esik, esik és esik, akkor nem kell kimennie a kertbe gazolni sem.

A gondolat olyan izgalommal töltötte el, hogy kis híján észre sem vette a következő villanást.

Csakhogy ezúttal nem villám volt, hanem egy zseblámpa fénye.

A kislány először azt hitte, hogy valaki a ház körül mászkál, és talán megpróbál hozzájuk betörni. Már fel is állt, hogy az apjáért fusson.

Aztán rájött, hogy az apja jár odakint, és elemlámpája fényénél biztos, fürge léptekkel a fák felé tart.

Talán a patakhoz indul, hogy lehűtse magát. Tán csak nem haragudna meg rá, ha utánamenne? Ha jókedvében találja, akár még nevethet is egyet az egészen…

Naomi nem sokat töprengett, felkapta a gumipapucsát, zsebre vágta apró elemlámpáját, és fürgén, mint valami kisegér, már ki is surrant a szobából.

Tudta, melyik lépcsőfokok nyikorognak – ezzel mindannyian tisztában voltak –, és szokás szerint kerülte őket. Apu nem szerette, ha lefekvés után ő vagy Mason még leosont inni valamit.

Csak akkor bújt bele a papucsába, amikor odaért a hátsó ajtóhoz, amit épp csak résnyire nyitott ki – nehogy megnyikorduljon –, úgy osont ki rajta.

Már azt hitte, elvesztette szem elől a zseblámpa pászmáját, de aztán újra meglátta és nekiiramodott. Úgy döntött, azért a biztonság kedvéért hátramarad, amíg nem sikerül kiderítenie, milyen hangulatban lehet az apja.

A férfi azonban elkanyarodott a patak keskeny szalagjától, és a zsebkendőnyi földjüket szegélyező erdő felé indult.

Hová mehet? Naomit egyre tovább űzte a kíváncsiság és a már-már szédítő érzés, hogy éjnek idején kiosonhat az erdőbe. A mennydörgés, az eget megvilágító villámok csak még izgalmasabbá tették a kalandot.

Nem félt, pedig ilyen messzire még sosem merészkedett az erdőben. Ez tilos volt nekik. Ha rajtakapják, az anyja elfenekeli – úgyhogy nem kaphatják el.

Apja fürgén, magabiztosan lépkedett, látszott rajta, pontosan tudja, hová igyekszik. Naomi hallotta, ahogy bakancsa alatt megzörren a keskeny ösvényt borító avar, ezért nagyobb távolságot tartott. Nem szabad, hogy apja is meghallja az ő lépteit.

Összerezzent, mert valami felrikoltott a közelben. Aztán szájára tapasztotta a tenyerét, hogy elfojtsa feltörő kuncogását. Csak egy öreg bagoly vadászik a környéken.

A felhők tovasodródtak az égen és eltakarták a holdat. A kislány majdnem felbukott, amikor beverte egy jókora kőbe nagylábujját, amit a gumipapucs egyáltalán nem védett. Megint csak a szája elé kellett kapnia a kezét, hogy elnyomja kikívánkozó fájdalmas szisszenését.

Az apja hirtelen megtorpant, mire Naomi szíve vadul kalapálni kezdett. Szoborrá dermedt, levegőt is alig mert venni. Most először merült fel benne, mit is tenne, ha a férfi megfordulna és elindulna felé. Nem futhat el, morfondírozott, mert azt biztosan meghallaná. Talán sikerülne lelopakodnia az ösvényről és elrejtőzni a bokrok között. Aztán erősen reménykedni abban, hogy nincs a közelben egyetlen szundikáló kígyó sem.

Apja már folytatta útját, de a kislány csak állt ott, és arról győzködte magát, hogy jobb lenne visszamennie, mielőtt komoly bajba kerül. A zseblámpa fénye azonban mágnesként vonzotta magához.

A fénycsóva mintha megrezdült és lefelé irányult volna. Hallotta, ahogy kellemetlen zajjal megreccsen valami, nagyot rázkódik, majd megnyikordul, mint a házuk hátsó ajtaja.

Aztán a fény teljesen eltűnt.

Naomi ott állt a sötétségbe burkolózó erdő mélyén, kapkodva vette a levegőt, és bár az éjszaka továbbra is forró és fülledt volt, borsózni kezdett a bőre. Tett egy lépést hátra, még egyet, aztán a hatalmába kerítette a vágy, hogy elrohanjon.

Újra elszorult a torka, de annyira, hogy nyelni is alig tudott. A sötétség… az áthatolhatatlan sötét mintha a testére tekeredett volna… túlságosan is szorosan, fojtogatón.

Szaladj haza, fuss. Bújj vissza az ágyba, hunyd le a szemed. A fejében megszólaló hang éppoly élesen és vékonyan csengett, mint a kabócák neszezése.

– Gyáva kukac – suttogta, és átölelte magát, hogy bátorságot merítsen. – Ne légy már ilyen gyáva kukac.

Lassan, már-már tapogatózva lépett előre. A felhők elúsztak, így egy vékony holdsugár fénye valami romos épület körvonalait világította meg.

Mint valami régi kunyhó, futott át a fején. Ami leégett, úgyhogy mostanra csak az alapja maradt meg itt-ott, meg egy rozzant kémény.

Iménti riadalma szertefoszlott, mivel megragadták az érdeklődését a látvány szürke árnyalatai, formái, ahogy a gyér holdfény a megperzselődött téglákra és a megfeketedett fára vetült.

Újra csak azt kívánta, bár lenne már itt a reggel, hogy alaposan feltérképezhesse a környéket. Ha napközben visszaosonhatna ide, akkor ez az ő helye lehetne. Idehozhatná a könyveit, hogy olvasgathasson… akkor az öccse nem nyaggatná folyton. Ő meg elüldögélhetne és rajzolhatna… vagy ücsöröghetne és álmodozhatna…

Valaki egyszer ebben a házban is lakott, szóval talán még kísértetek is vannak. A gondolat eléggé feldobta. Annyira szeretett volna kísértetet látni.

No de hová tűnt az apja?

Eszébe jutott a recsegő-rázkódó zaj, a nyikorgás. Olyan az egész, mint valami másik dimenzió, amelybe a férfi egy ajtón keresztül lépett át.

Az apjának voltak titkai – bár Naomi úgy látta, ezzel minden felnőtt így van. Titkok, amiket nem osztanak meg másokkal, titkok, amiktől ellenségessé válik a pillantásuk, ha az ember valami nem helyénvalót kérdez tőlük. Az apja talán felfedező, aki egy bűvös ajtón át egy másik világba látogat el.

Ez a gondolat biztosan nem tetszett volna az apjának, mert a kísértetekhez és kamasz boszikhoz hasonlóan, a Biblia „másik világokról” nem tett említést. Vagy talán épp azért nem tetszene neki, hogy ilyesmi jár a lánya fejében, mert a dolog történetesen igaz.

Naomi megkockáztatott néhány további lépést előre, közben azonban minden neszre odafigyelt. De csak a mennydörgést hallotta, ami egyre közelebbről morajlott fel.

Amikor újra beverte a nagylábujját, kiszakadt belőle egy kurta jajszó, és fél lábon ugrált, míg enyhülni nem kezdett a fájdalom. Hülye kő, gondolta lenézve.

Csakhogy a halvány holdfénynél nem követ pillantott meg, hanem egy ajtót. Egy földbe vágott ajtót! Egy ajtót, ami nyikorog, ha kinyitják. Talán varázslatos ajtó…

Négykézlábra ereszkedett, végighúzta rajta a kezét – amibe rögtön bele is ment egy szálka.

Egy varázsajtó nem döfködi tele szálkával az ember kezét. Ez csak valami régi krumplispince, vagy menedék nagy viharok esetére. Szájába kapta sajgó ujját. Bár a csalódás valamelyest lehűtötte iménti lelkesedését, azért mégiscsak egy földbe vágott ajtót talált egy öreg, kiégett kunyhó mellett.

És az apja ide mászott le.

A biciklije! Talán ebben a veremben dugta el az ajándékot, és épp most szereli össze! Naomi inkább megkockáztatott egy újabb szálkát, de fülét a régi fára tapasztva, szemét erősen lehunyva megpróbált hallgatózni.

Mintha az apja odabent mocorgott volna. És horkantott vagy nyögött volna. A kislány elképzelte, ahogy épp összeállítja a kerékpárt – a csillogó, vadonatúj és piros bicajt! –, lapátkeze mindig a megfelelő szerszám után nyúl, és közben fütyörészik a foga között, ahogy akkor szokott, amikor valamin dolgozik.

Odalent van ebben a pincében, és azon ügyködik, hogy valami egészen különlegeset ajándékozzon neki, Naominak. Legalább egy hónapig egy rossz szava sem lesz (még gondolatban sem).

Vajon meddig tart összeszerelni egy biciklit? Tényleg indulnia kéne már hazafelé, nehogy rájöjjön az apja, hogy követte. Viszont közben annyira, de annyira, de annyira szerette volna látni a bicajt. Csak egyetlen pillanatra!

Óvatosan elhátrált az ajtótól, odaosont a kiégett kunyhóhoz, aztán lekuporodott az öreg kémény mögött. Már biztosan nem tart sokáig – az apja ügyes kezű ember volt. Ha akarná, akár saját szerelőműhelye is lehetne… csak azért dolgozott annak a morgantowni kábeltársaságnak, hogy a családja biztonságáról gondoskodhasson.

Legalábbis folyton ezt hajtogatta.

Naomi az első villámlásra felkapta a fejét – az első cakkos, csattanó villámra –, és ezután már nemcsak távolról morajlott, hanem igazán hangosan megdördült az ég. Igazság szerint haza kellett volna mennie, de most már nem indulhatott útnak. Az apja bármelyik percben kimászhat a pincéből, és akkor biztosan elkapja.

Ha most nyakon csípi, akkor nem lesz semmiféle csillogó, piros bicaj a születésnapján.

Ha ideér a vihar, akkor viszont mindössze elázik és kész. Legalább kicsit lehűl.

Azt mondogatta magában, hogy öt perc, és már jön is kifelé az apja. Aztán amikor letelt az idő, újra megszavazott öt percet. Utána viszont muszáj volt pisilnie. Megpróbálta visszatartani, nem figyelni rá, valahogy visszaszorítani, de végül nem bírta tovább, és behúzódott a fák közé.

Ingerülten forgatta a szemét, letolta a rövidnadrágját, aztán lábát jól szétterpesztve leguggolt, nehogy lepisilje magát. Amikor végzett, megrázta a fenekét, majd addig ismételte, míg nagyjából biztos lehetett abban, hogy nem csepegteti le magát. Éppen visszahúzta volna a sortját, amikor az ajtó nyikorogva kinyílt.

Naomi mozdulatlanná dermedt. A rövidnadrág még mindig a térde magasságában, pucér feneke centiméterekre a földtől, ajkát összeszorította, úgy igyekezett még a lélegzetét is visszatartani.

A következő villám fényénél megpillantotta az apját… hirtelen annyira veszedelmesen vadnak látta. Rövidre nyírt haja a vihar fényviszonyai mellett szinte fehérnek tűnt, a szeme sötét gödörből meredt ki, fogai megvillantak, ahogy ajka zabolátlan vigyorra húzódott.

Ahogy nézte, a kislány már-már arra számított, hogy a férfi mindjárt hátraveti a fejét és felüvölt, mint valami farkas. Érezte, hogy életében először valódi félelem dobogtatja meg a szívét.

Aztán az apja lenyúlt a lába közé, és erősen megdörgölte magát. Naomi arca tűzforróvá vált. A férfi becsapta maga mögött az ajtót, a halk csattanás visszhangot vert. Amikor belökte a tolózárat, a kislány beleborzongott a durva, reszelős hangba. Félig felegyenesedve, félig kuporogva dermedt mozdulatlanná, és mostanra a lába remegett az erőfeszítéstől, de ki kellett várnia, hogy az apja száraz levelekkel takarja el az ajtót.

A férfi pár másodpercig még ott állt – ó, de hogy sisteregtek már a villámok! –, és elemlámpája csóvája végigpásztázott az ajtón. A fény úgy vetült árnyékba boruló fejére, hogy Naomi csak arca éles szögleteit látta: világos, rövid hajával, sötét, lelketlen szemgödrével mintha koponya lett volna.

Apja körülnézett, és a kislány egy szörnyű másodpercen át attól tartott, hogy egyenesen rá mered. Ösztönösen is érezte, hogy ez a férfi bántaná, hogy úgy verné el kezével, öklével, ahogy családja biztonságáért munkálkodó apja sosem tette.

Torkában gyámoltalan nyüszítés készülődött. Apu, kérlek, futott át az agyán. Kérlek.

De a férfi már el is fordult, és hosszú, biztos léptekkel megindult abba az irányba, ahonnan jött.

Naomi egyetlen reszkető izmát sem mozdítva várt, míg már csak az éjszaka zaját hallotta, a feltámadó szél surrogását. A vihar egyre közelebb ért, apja azonban már elment.

Felrántotta a rövidnadrágját, felegyenesedett, és dörzsölgetni kezdte elzsibbadt lábát.

A hold eltűnt, ő pedig a korábbi kalandvágy helyett már csak iszonyú rettegést érzett.

A szeme azonban annyira hozzászokott a sötéthez, hogy visszatalált az avarral eltakart ajtóhoz, amit csak azért látott meg, mert tudta, hogy ott van.

Tisztán hallotta a saját lélegzetvételét, ahogy elvegyül a szél hangjával. A levegő lehűlt, azonban most már inkább melegre vágyott. A hideg mintha a csontjáig hatolt volna, mint telente, és a keze reszketett, amikor lehajolt, hogy elsöpörje a vastag levélréteget.

Rámeredt az öreg faajtót lezáró vaskos, rozsdás reteszre. Keze végigsiklott rajta, de már nem akarta kinyitni. A legjobban azt szerette volna, ha otthon lenne, az ágya biztonságában. Jó lett volna megszabadulni attól, amit az imént látott… apja állatias ábrázatától.

Ujjai azonban már megragadták a tolózárat, ami meg sem moccant, ezért két kézzel próbálkozott. Összeszorított foggal rángatta, mire végre reszelős nesszel elmozdult.

Odalent van a biciklim, hajtogatta magában, még akkor is, amikor mellére mintha mázsás súly nehezedett volna. Az a csillogó, piros, születésnapi bicikli. Az lesz a pincében.

Lassan felnyitotta az ajtót, és lenézett a sötétbe.

Nagyot nyelt, elővette zsebéből apró elemlámpáját, és ennek keskeny fénycsóvája segítségével mászni kezdett lefelé a létrán.

Hirtelen eluralkodott rajta a félelem, hogy mindjárt megjelenik a feje felett az apja arca a lejárat nyílásában. Az a vad, iszonyú pillantás. És már le is csapódik az ajtó, foglyul ejtve őt. Kis híján elindult visszafelé, de ekkor meghallotta a nyüszítést.

Lába mintha odafagyott volna a lépcsőfokhoz.

Odalent van valami állat. Na de miért tartana apukája állatot a pincében… talán egy kölyökkutya? Ez lenne a születésnapi meglepetése? A kiskutya, amit mindig is szeretett volna, de sosem engedték meg neki? Még Mason sem tudott kirimánkodni egy kutyát a szüleikből.

A szemét könnyek marták, amikor leugrott a verem földes padlójára. Muszáj lesz megbocsátásért könyörögnie apját illető szörnyű gondolatai miatt – a gondolat éppolyan bűnös lehet, mint a tett.

Amikor elkezdett körbepásztázni a zseblámpával, a szíve tele volt örömteli várakozással – a jövőben ilyesmit nagyon soká nem fog érezni. Csakhogy pillantása nem ládában elhelyezett, nyüszítő kölyökkutyára esett, hanem egy lányra.

A lány szeme óriásira tágult, és üvegként fénylett, mert ömlött belőle a könny. Szája le volt ragasztva, a tapasz mögül iszonyú hangok törtek elő. Arcán és nyakán karmolások, véraláfutások éktelenkedtek.

Nem volt rajta ruha, nem viselt semmit, de nem próbálta eltakarni meztelen testét.

Mert… mert nem is tudta volna. A keze kötéllel volt összekötve – kisebesedett csuklója miatt csurom vér –, amit egy fémrúdhoz hurkoltak. Ez az öreg matrac mellett állt, amin a nő feküdt. A bokájánál úgy volt megkötözve, hogy két lábát széttárja.

Azok a borzalmas nyögések nem szűntek meg, egyre csak verték Naomi dobhártyáját, a gyomrában kavarogtak.

Mintha álomban lett volna, a kislány előrelépett. A fülében mintha valami dübörgött volna, mint amikor túl soká marad a víz alatt, és nem képes visszajutni a levegőre. A szája annyira kiszáradt, hogy belenyilallt a torka, amikor beszélni kezdett.

– Ne kiabálj. Nem kiabálhatsz, rendben? Mert esetleg meghallja és visszajön. Oké?

A nő bólintott. Bedagadt szeme könyörögve meredt a kislányra.

Naomi körmével felkarmolta a ragasztószalag szélét.

– Muszáj csendben maradnod – intette suttogva, miközben remegő ujjakkal dolgozott. – Kérlek, maradj csendben. – Ezzel lerántotta a ragasztószalagot.

Szörnyű hanggal járt, és vörös, fájdalmasnak tűnő nyomot hagyott, de a lány nem kiabált.

– Kérlek… – A hangja fakón nyikorgott, mint valami rozsdás zsanérú ajtó. – Kérlek, segíts. Kérlek, ne hagyj itt.

– El kell menekülnöd innen. El kell futnod. – Naomi gyorsan a verem ajtaja felé kapta a fejét. Mi van, ha az apja visszajön? Ó, istenem, mi lesz, ha visszatér a kegyetlen külsejű férfi, aki az apjára hasonlított?

Megpróbálta kibogozni a kötelet, de a csomók túl feszesre voltak húzva. Az ujjáról is lehorzsolta a bőrt, mindhiába. Ekkor megfordult és kis elemlámpájával körbevilágított.

Egy palack szeszes italra esett a pillantása – otthon az ilyesmi tilos volt az apja törvényei miatt –, meg újabb, felcsavarva várakozó kötelekre. Egy régi takaró, egy viharlámpa. Újságok, a címlapjukon meztelen nők, egy fényképezőgép, és… ó, nem, nem, nem… a falra ragasztva nők fotói. Az előtte heverő nőhöz hasonlóan mind meztelenek voltak, megkötözöttek, véresek és rémültek.

Voltak, akik élettelen tekintettel meredtek rá.

Egy öreg szék, a falra erősített polcon ételt tartalmazó befőttesüvegek. Egy csomó rongy… nem, ruhák álltak ott halomban, szakadt ruhák… csupa vérfolt mindegyik.

Naomi az orrában érezte a vér szagát.

És voltak kések is. Mennyi kés!

A kislány megpróbált nem gondolni semmi másra, igyekezett kizárni minden egyebet, csak felkapott egy kést, és elkezdte fűrészelni vele a csomót.

– Maradj csendben… csak maradj csendben!

Bele-belevágott ugyan a nő bőrébe, de az meg sem nyikkant.

– Siess, kérlek, siess! Kérlek, kérlek… – könyörgött. Aztán végre kiszabadult, de elfojtotta feltörő nyöszörgését. A karja remegett, amikor megpróbálta leengedni maga mellé. – Fáj! Édes istenem, istenem, de fáj!

– Ne gondolj rá, ne foglalkozz vele! Attól csak rosszabb lesz. – Igen, de mennyire fájt… fájt gondolkodni… Ezért Naomi elhatározta, hogy nem gondol a vérre, a fotókra, a rémítő, szakadt ruhákra.

A lány bokájához hajolva elkezdte elvágni a kötelet.

– Hogy hívnak?

– Én… Ashley… Ashley vagyok. Kicsoda az a férfi? Hol van?

Naomi képtelen volt kimondani. Nem volt hajlandó kimondani. Gondolni sem akart rá.

– Otthon. Vihar van. Nem hallod?

És én is otthon vagyok, hajtogatta magában, miközben elvágta a másik kötelet is. Otthon, az ágyamban, és ez az egész csak egy rossz álom. Nem is létezik ez a régi krumplispince, amelyben vizelet, testnedvek és valami annál is szörnyűbb szag terjeng, nem létezik sem ez a lány, sem az állatiasan vad külsejű férfi. Mindjárt arra riad fel a saját ágyában, hogy a vihar megérkezett és lehűtötte a levegőt.

Amikor felébred, minden tiszta lesz és hűvös.

– Fel kell állnod, ki kell innen másznod. Muszáj lesz futnunk.

Fuss, fuss, fuss, bele a sötétségbe, menekülj innen. És akkor mindez meg sem történt.

Ashley összevert arcán verejtékpatakok csorogtak, amikor megkísérelt talpra állni, de a lába nem tartotta meg. Zihálva visszarogyott a döngölt földpadlóra.

– A lábam… még nem bírok járni… Sajnálom, annyira sajnálom! Segítened kell. Kérlek, segíts kijutni innen.

– Csak elzsibbadt, ennyi az egész. – Naomi a takaró után nyúlt, és Ashley vállára terítette. – Muszáj valahogy felállnod.

Valahogy sikerült talpra állítani a lányt.

– Most támaszkodj rám. Én majd alulról tollak a létrán, de neked is meg kell próbálnod lépkedni. Muszáj.

– Menni fog. Meg tudom csinálni.

A lassú, verejtékes mászás közben az eső be-bevert a pincébe, és Ashley kétszer is kis híján visszacsúszott a rövid létrán. Naomi összes izma sajgott, nyilallott attól, hogy meg kellett tartania a másik lány súlyát, és közben teljes erőből felfelé is nyomnia. Aztán Ashley-ből kiszakadt egy utolsó, sírós nyögés, és sikerült kilendítenie magát a gödörből. Lihegve terült el a földön.

– Most futnunk kell.

– De fogalmam sincs, hol vagyok. Sajnálom. Nem tudom, mennyi ideig voltam odalent. Egy napig, kettőig? Azóta nem ettem egy falatot sem, nem ittam egy korty vizet sem, hogy az a férfi… Annyira fáj.

A szeméből könnyek csorogtak, de nem zokogott fel hangosan, egyszerűen csak Naomira függesztette könnyes tekintetét.

– Meg… megerőszakolt… fojtogatott… megvagdosott a késsel és ütött… A bokám. Valami baj van vele… így nem tudok futni. Segítenél kijutnom innen? A rendőrségre kell mennem.

Ömlött rájuk az eső, a villámok úgy világították meg az eget, mintha már hajnalodott volna.

Naomi azonban még mindig nem riadt fel a rémálmából.

– Várj egy percet.

– Ne menj vissza oda!

– Csak várj egy kicsit.

A kislány visszamászott abba az iszonyatos verembe, és megkereste a kést. Volt rajta rászáradt vér is, nem csak a friss, ami abból származott, hogy korábban véletlenül megvágta vele Ashley-t. Nem, ez a vér régebbi volt, beleragadt a markolatba, és szemmel láthatólag nem holmi felületes vágások során került oda.

Bár majdnem rosszul lett, azért átforgatta a ruhakupacot, és talált egy rongyos inget meg egy szakadt rövidnadrágot.

Ezekkel mászott vissza a felszínre. Amikor Ashley meglátta, mit hozott, azonnal biccentett.

– Jó. Okos vagy.

– Cipőt nem láttam, de talán már az ing meg a nadrág is segít valamit. Szakadtak, de…

– Nem számít. – A nő erősen az ajkába harapott, amikor Naomi felhúzta rá a sortot, és karját óvatosan felemelve belebújtatta az ingbe.

A kislány keze megállt, amikor észrevette, hogy a mozdulattól Ashley felsőtestén felszakadtak a sebek, és a számos vágásból friss vér kezd szivárogni.

– Rám kell támaszkodnod. – Ashley annyira reszketett, hogy Naomi újra a vállára borította a takarót.

Csak csináld, parancsolt magára. Ne gondolkodj, csak csináld.

– Gyalogolnod kell, még akkor is, ha fáj. Keresünk neked valami jó erős botot, de muszáj elindulnunk. Nem tudom, mennyi lehet az idő, de engem reggel elkezdenek majd keresni. El kell érnünk az úthoz. Onnan még több mint egy mérföld a város. Gyalogolnod kell.

– Ha kell, akár négykézláb is elmászok odáig.

Ashley feltérdelt, aztán Naomi segítségével felállt. Lassan mozgott, zihálásából egyértelmű volt, hogy fájdalmai vannak. Jól jött, amikor találtak egy lehullott faágat, ami mégiscsak egy kis segítséget jelentett a viharban sártengerré változott ösvényen.

Átkeltek a patakon, amit az eső mostanra felduzzasztott, és mentek tovább rendületlenül.

– Jaj, ne haragudj! Még a nevedet sem tudom.

– Naomi.

– Szép név. Naomi, most muszáj lesz egy kicsit megállnom.

– Rendben, de csak egy percre.

Ashley továbbra is a törött ágra támaszkodva nekidőlt egy fa törzsének. Kapkodva vette a levegőt, az arcán verejtékkel keveredett esőcseppek csorogtak le.

– Ez egy kutya lenne? Azt hiszem, kutyaugatást hallok.

– Valószínűleg King lesz az. Hardyék háza arra van, nem messze.

– Nem mehetnénk oda? Telefonálhatnánk a rendőrségre, segítséget kérhetnénk.

– Túl közel vagyunk még a veremhez. – Mr. Hardy Naomi apjával együtt az egyházközség gondnoka volt. Előbb hívná fel az apját, mint a rendőröket.

– Túl közel? Pedig úgy érzem, mintha már mérföldeket gyalogoltunk volna.

– Még egy mérföldet sem tettünk meg.

– Oké. – Ashley egy pillanatra lehunyta a szemét, majd az ajkába harapott. – Oké. Ismered azt a férfit? Azt, aki elrabolt… aki bántott…

– Igen.

– Tudod, hogy hívják, és hol lehet megtalálni?

– Igen. De most indulnunk kell. Nem szabad megállnunk.

– Mi a neve? – A lány arca megrándult, amikor ellökte magát a fától, és bicegve lépkedni kezdett. – Segítene tovább mennem, ha tudnám.

– Thomas Bowesnak hívják. Thomas David Bowesnak.

– Thomas David Bowes. Hány éves vagy?

– Tizenegy. Hétfőn leszek tizenkettő.

– Boldog születésnapot. Nagyon okos vagy, erős és bátor. Megmentetted az életemet, Naomi. Még tizenkettő sem vagy, de már megmentettél valakit. Ezt sose felejtsd el.

– Jó. Nem felejtem el. A vihar mindjárt elvonul.

Naomi ragaszkodott ahhoz, hogy az erdő fedezékében maradjanak. Így ugyan többet kellett gyalogolniuk, mint ha kimentek volna a műútra, de most már megismerkedett a rettegéssel, ezért semmiképpen sem akarta elhagyni az erdőt, míg el nem érik a kisváros, Pine Meadows határát.

Ott járt iskolába, oda ment templomba, az anyja az ottani piacon vásárolt be. Naomi még sosem járt a seriff hivatalában, de tudta, hogy merre találja.

Keleten az ég alja már világosodott, a fény meg-megcsillant a tócsákon, amikor elvánszorogtak a templom mellett, majd átmentek a keskeny hídon, ami a patakocska felett ívelt át. A kislány gumipapucsa nedvesen cuppogott az úton, Ashley pedig erősen sántított. Minden lépésnél nagyot koppant a faág, minden lélegzetvétele fájdalmas zihálás volt.

– Miféle város ez?

– Pine Meadows a neve.

– Hol vagyunk? Mert én Morgantownban lakom. A WWU-ra járok főiskolára.

– Az innen olyan tizenkét mérföld.

– Éppen edzettem. Futottam. Ha hiszed, ha nem, hosszútávfutó vagyok. Elmentem futni, ahogy minden reggel. Az a férfi az út mellett parkolt, felnyitotta a motorháztetőt, mintha lerobbant volna a kocsija. Emiatt kicsit lassítanom kellett, és akkor kapott el. Valamivel leütött. Mire magamhoz tértem, már abban a pincében voltam. Most muszáj lesz megint megállnom.

Nem, nem szabad megállni! Nem szabad gondolkodni! Csak menni kell előre!

– Már majdnem ott vagyunk. Nézd csak, ott, az út végénél van az a fehér épület… Látod a táblát rajta?

– Pine Meadows Sheriff Hivatal. Ó, hála az égnek! Hála istennek! – Ashley-ből ekkor tört ki a sírás. Úgy zokogott, hogy beleremegett mindkettejük teste, mivel Naominak szorosabban kellett átfognia a nagyobb lány derekát, hogy az rá támaszkodva meg tudja tenni az út hátralévő részét.

– Most már biztonságban vagyunk. Biztonságban vagyunk.

Amikor felértek a keskeny kis tornácra, Ashley összeesett, Naomi pedig ráterítette a takarót, majd dörömbölni kezdett az ajtón.

– Lesz itt valaki? Nem hiszem… Túl korán van.

– Nem tudom. – De a kislány tovább kopogott.

Amikor az ajtó kinyílt, ismerősnek tűnő fiatal arc, alvástól kócos fürtök tűntek fel a résében.

– Itt meg mi folyik? – mordult fel a fiatalember, de aztán álmos pillantása Ashley-re esett. – Jaj, istenem! – Feltépte az ajtót, és már ugrott is, hogy odaguggoljon a lány mellé. – Azonnal beviszem.

– Segítsen! Segítsen rajtunk!

– Nincs semmi baj. Minden rendben lesz.

Naomi elég véznának látta a fiatalembert, aki azonban úgy kapta fel Ashley-t, mintha tollpihe lett volna. Aztán fülig vörösödött, amikor a takaró félrecsúszott, és a szakadt ing alól kibukkant a lány bal melle.

– Kicsikém – fordult Naomihoz a fiú –, tartsd nyitva az ajtót. Balesetet szenvedtetek?

– Nem – felelte a kislány. Mialatt az ajtót fogta, volt ideje átgondolni, hogy elfusson-e, egyszerűen csak lépjen meg, vagy pedig menjen be.

Bement.

– Most le fogom tenni. Jobban van? – A fiatalember tekintete megállapodott a véraláfutáson Ashley nyakán, és azonnal látszott rajta, hogy felfogta, miről van szó. – Kicsi, látod ott a falikutat? Mi lenne, ha… Mondja csak, hogy is hívják?

– Ashley. Ashley McLean.

– Mi lenne, ha hoznál Ashley-nek egy kis vizet? – Beszéd közben felé fordult, és meglátta a kést, amit a kislány még mindig a leengedett kezében szorongatott. A hangszíne nem változott meg, úgy folytatta: – Azt meg inkább add ide nekem, rendben? Így ni!

Kivette a kést Naomi ernyedt ujjai közül, és feltette egy magas polcra.

– Most telefonálnom kell párat, és felhívom az orvost is, hogy jöjjön át és vizsgálja meg magát. Muszáj lesz lefényképeznem. Megértett?

– Igen.

– Szólnom kell a seriffnek is, aki majd kikérdezi. Elég erős hozzá?

– Igen.

– Akkor jó. Igyon egy korty vizet. Ügyes vagy – mondta Naominak, és megsimogatta vizes fürtjeit, amikor a kislány odanyújtotta Ashley-nek a papírpoharat.

Felkapott az íróasztalról egy telefont, és beütötte a számot.

– Seriff, itt Wayne. Igen, tisztában vagyok azzal, hogy mennyi az idő. Van itt egy súlyosan sérült nő. Nem, uram, nem baleset volt. Rátámadtak, szükség lesz egy teljes orvosi vizsgálatra és speciális felszerelésre… – Elfordult, és halkan beszélt ugyan, de Naomi meghallotta a nemi erőszak szavakat. – Egy kislány hozta be. Azt hiszem, Tom és Sue Bowes gyereke lehet.

Ashley leengedte a poharat, és Naomi szemébe nézett.

– Bowes.

– Igen. Naomi Bowes vagyok. Innod kell.

– Neked is, kicsikém. – A lány letette a poharat, és magához húzta. – Neked is.

Amikor végre átszakadt benne a gát, Naomi csak odafektette a fejét Ashley vállára, és zokogásban tört ki.

Ashley tekintete a kislány feje felett Wayne-ét kereste.

– Az apja tette ezt velem. Thomas David Bowes volt az, aki ezt művelte. Naomi pedig megmentette az életemet.

Wayne mélyet sóhajtott.

– Seriff, jó lenne, ha mielőbb idejönne.

Második fejezet

Amikor a seriff megérkezett, Wayne átkísérte Naomit egy másik helyiségbe, ahol az automatából vett neki csokit meg kólát. A kislánynak eddig sosem volt szabad ilyen finomságokat ennie, de ezt nem említette meg. A fiatalember elsősegélydobozt húzott elő, és elkezdte megtisztogatni és ellátni mindazokat a vágásokat és karcolásokat, amiket Naomi a hosszú erdei gyaloglás alatt szerzett, de eddig fel sem tűntek neki.

Wayne-nek olyan szaga volt, mint a Juicy Gum rágónak – az inge mellére varrt zsebből ki is kandikált egy jellegzetes sárga csomag.

Ettől a reggeltől fogva a kislány fejében ez a rágógumi örökre az egyszerű emberi kedvességgel kapcsolódott össze.

– Aztán mondd csak, kicsi, van kedvenc tanárod?

– Hm. Nem is tudom. Talán Miss Blanchard…

– Felhívom, ha szeretnéd, és megkérem, hogy jöjjön ide, legyen itt veled.

– Nem. Nem, minden rendben. Persze, ő is meg fogja tudni. Mindenki megtudja majd… – A kislány akkora nyomást érzett a mellkasában, hogy kénytelen volt lesütni a szemét. – De nem szeretnék ott lenni, amikor tudomást szereznek róla.

– Rendben. Van egy kedves ápolónőnk, aki hamarosan megérkezik Ashley-hez, hogy elkísérje a kórházba. Valaki ilyen jobb lenne? Aki nem ismer téged?

– Nincs szükségem senkire. Most mi lesz?

– Hát, most a seriff beszélget Ashley-vel egy darabig, aztán átviszik a morgantowni kórházba, hogy ellássák.

– Fáj a bokája.

– Ne aggódj, segítenek rajta. Inkább valami másfajta csokit szeretnél?

Naomi lepillantott a kezében szorongatott bontatlan Snickersre.

– Nem, uram. Csak reggel éhgyomorra még sosem ettem csokit.

– Húsvétkor sem? – mosolyodott el Wayne, és sebtapaszt nyomott egy kicsi, ám elég mély sebre.

– A húsvét megszentelt ünnep. Az imádság napja, nem a csokinyulaké.

Miközben elismételte az apjától hallott szavakat, már látta is a seriffhelyettes szemében megvillanó szánakozást. De aztán a fiatalember csak megpaskolta a lábát.

– Hát igen… Mihelyt lehet, kerítünk neked valami rendes reggelit. Nem baj, ha egyedül hagylak egy percre?

– Le vagyok tartóztatva?

Wayne arcán már nyoma sem volt sajnálatnak, csak az a Juicy Fruit-os kedvesség tükröződött rajta, amikor a kislány arcára simította a tenyerét, gyengéden, akár egy édesanya.

– De hát miért, kicsikém?

– Nem tudom. Apukámat is le fogják tartóztatni.

– Ezzel most ne foglalkozz.

– Láttam. Láttam, amikor kimászott abból a földbe vájt veremből, és nem úgy nézett ki, ahogy szokott. Féltem tőle.

– Többet nem kell félned.

– És mi lesz anyuval meg az öcsémmel?

– Minden rendben lesz velük. – Az ajtónyitásra a fiatalember felpillantott. Naomi ismerte Miss Lettie-t, a nő is az ő gyülekezetükbe járt. Azt azonban elfelejtette, hogy a seriff hivatalában dolgozik.

Lettie Harbough dundi arcán szomorú mosollyal lépett be. Egy vörös szatyor volt nála.

– Szia, Naomi. Hoztam neked néhány száraz holmit. A lányomé… ugyan nem olyan magas, mint te, és nem is ennyire vékony, de legalább tiszta és száraz ruhák.

– Köszönöm, Miss Lettie.

– Nagyon szívesen. Wayne, a seriff keres. Naomival jól elleszünk. Ugye, nem gond, ha a mosdóban kell átöltöznöd?

– Dehogy, asszonyom.

A ruhák túl nagyok voltak, de kapott övet, úgyhogy össze tudta húzni a farmer derekát.

Amikor visszament, Lettie egy asztalkánál ülve kávét kortyolgatott egy jókora, kék bögréből. – Itt egy hajkefe. Mi lenne, ha kifésülném a hajad? Csupa gubanc lett.

– Köszönöm.

Naomi nagy önfegyelemmel leült. Egyáltalán nem volt biztos abban, hogy szeretné, ha bárki is hozzáérne. A nő azonban alig néhányszor húzta végig hajában a fésűt, a kislány teste azonnal ellazult.

– Nagyon szép a hajad.

– De olyan seszínű.

– Dehogy! Olyan, mint a szarvas irhája, egybeolvad benne a szőke minden árnyalata, és a nyári nap még világosabbra is szívta. Csinos, és mennyire sűrű! Édesem, kérdeznék tőled pár dolgot, lehet, hogy nehezeket. De elég fontos lenne.

– Ashley hol van?

– Épp kórházba szállítják. Keresett téged, azt kérte, vigyünk be hozzá látogatóba. Lenne hozzá kedved?

– Igen, asszonyom. Kérem szépen, nagyon szeretném!

– Rendben. Most viszont meg kell kérdeznem, hogy apád bántott-e téged valaha. Tudom, hogy nem könnyű válaszolni.

– Sosem ütött meg, sem engem, sem Masont. Ha úgy alakul, anyukám szokott elfenekelni bennünket, és az egyáltalán nem vészes. Nem gondolja komolyan az egészet, de mind a hárman úgy teszünk, mintha nagy ügy lenne. Mert apu folyton azt mondja, hogy „elkényeztetett gyerek lesz abból, akit nem vernek”.

– Hát, ez a mondás nekem ugyan sosem tetszett. Van egy még nehezebb kérdésem: hozzád nyúlt-e apukád valaha is olyan kellemetlen módon?

Naomi maga elé meredt, miközben Lettie a haját fésülgette.

– Úgy érti, ahogy Ashley-hez? Őt megerőszakolta. Tudom, hogy mi az erőszak, asszonyom. Apu szerint a Bibliában megerőszakolják a szabin nőket. Velem sosem tett ilyet. Sosem nyúlt hozzám illetlen módon.

– Akkor jó. Anyukádat bántotta valaha?

– Nem hiszem. Néha…

– Ne aggódj. – Lettie gyakorlott mozdulattal hátrafogta a kislány haját, és a lófarkat rögzítette egy gumigyűrűvel. – Semmi egyebet nem kell tenned, csak megmondanod az igazat.

– Néha úgy nézett rá, mintha kedve lenne megütni, de nem tette. Ha szörnyen dühbe gurult, akkor egyszerűen eltűnt pár napra. Hogy lehiggadjon, anyu mindig ezt mondta. Egy férfit hagyni kell, hadd higgadjon le nyugodtan. Miss Lettie, anyu nem tudott róla. Nem tudta, hogy apu másokat bántani szokott, mert különben félt volna tőle. Jobban félt volna tőle.

– Másokat?

Amikor Lettie előlépett a háta mögül és újra leült, Naomi továbbra is maga elé bámult.

– Ashley azt mondta, úgy emlékszik, csak egy-két napot töltött abban a veremben. De odalent elég sok másik kötél is volt, meg képek. A falakon más nők fotói voltak, akik ugyanúgy meg voltak kötözve, mint Ashley. Még rosszabbul is néztek ki. Azt hiszem, volt köztük, aki már nem élt. Azt hiszem, mindannyian meghaltak. Hánynom kell.

Lettie gondoskodott róla, hátrahúzta a haját, miközben a kislány a vécé fölé hajolt, aztán hideg vízbe mártott kendővel megtörölgette az arcát, amikor végzett.

Adott neki valami mentolos ízű folyadékot, hogy kiöblíthesse a száját, majd könnyű puszit nyomott a homlokára.

– Ebből elég. Talán jólesne pihenned egy kicsit.

– De nem mehetek haza, ugye?

– Sajnálom, szívem, most még nem. Viszont elvihetlek hozzánk, és a vendégszobánkban megpróbálhatsz aludni egyet.

– Nem maradhatnék egyszerűen csak itt, míg anyu és Mason meg nem jönnek?

– Ha ezt szeretnéd. Mit szólnál egy szelet pirítóshoz? Hátha megmarad benned. Azt a Snickerst inkább tedd el későbbre.

– Köszönöm.

Lettie felemelkedett az asztal mellől.

– Naomi… helyesen cselekedtél. Sőt nagyon bátor voltál. Elképesztően büszke vagyok rád. Most pár percre kimegyek. A pirítós mellé jólesne egy kis mézes tea?

– Igen, az jó lenne, köszönöm.

Amikor magára maradt, Naomi az asztalra fektette a fejét, de képtelen volt pihenni. Belekortyolt a kólába, de túl édesnek érezte. Vizet kívánt. Hideg, tiszta vizet. Eszébe jutott a falikút, ezért felállt.

Kilépett a kis helyiségből, és már nyitotta a száját, hogy megkérdezze, ihat-e a falikútból.

A seriff helyettese ekkor taszigálta át az apját a helyiségen, egyenesen egy nagy vasajtó felé. Az apja kezét hátrabilincselték, arca jobb oldalán friss zúzódás virított.

Most nem tűnt vadnak, ahogy zaklatottnak vagy bűnbánónak sem. Gúnyosan mosolygott. Mindig ilyen képet vágott, amikor valaki szerint nem volt igaza valamiben.

Tekintete átsiklott a lányán. Naomi teste megfeszült. Arra számított, hogy mindjárt dührohamot kap, acsarogni fog, szörnyen indulatba jön.

Ám mindössze egy közönyös pillantást kapott, aztán a férfi ment tovább, belépett a vasajtón, és már el is tűnt a szeme elől.

A helyiség tele volt emberekkel, akik hangosan beszéltek. Valami mintha sötéten szikrázott volna a levegőben. Naomi úgy érezte, mintha lebegne, mintha a lába megszűnt volna létezni, a teste pedig felfüggesztve lógna alá valamiről.

A fülét széteső, fémesen csengő szavak ütötték meg.

FBI, sorozatgyilkos, bűnügyi labor, áldozatok.

Semminek sem volt értelme.

Senki sem figyelt fel rá, a mészfehér arcában hatalmasra tágult szemű, nyakigláb kislányra, akin lötyögtek a túl nagy ruhák, és teljesen sokkos állapotba került.

Senki sem pillantott felé, neki pedig egyre az járt a fejében: ha valaki ránézne, vajon átsuhanna rajta a tekintete… ugyanúgy átnézne rajta, mint az imént az apja?

Talán az egészből semmi sem igaz. Talán ő maga sem az.

A mellkasát szorító érzés azonban valódi volt. Mintha leesett volna a kertben hátul álló öreg tölgyfa egyik magasabb ágáról, és az ütés erejétől kiszállt volna belőle a szusz. De annyira, hogy képtelen volt újra levegőt venni.

A helyiség lassan, szédítően forogni kezdett, a fény elhomályosult. A hold elé felhő úszott be.

Miután Bowesra ráfordította a kulcsot, Wayne épp időben lépett ki a zárkából ahhoz, hogy meglássa, amint Naomi szeme fennakad. Felkiáltott és a kislány felé lendült. Gyors volt, de nem eléggé gyors ahhoz, hogy elkapja, mielőtt a padlón puffan a teste.

– Vizet! Hol az az istenverte doki? És mi az ördögöt keres itt a kislány? – Felemelte, magához ölelte Naomit. Gyengéden megpaskolta az arcát, ami olyan kísértetiesen áttetsző volt, hogy úgy érezte, akár a kezét is átdughatná rajta.

– Annyira sajnálom! Jaj, édes istenem! Valami ennivalóra volt szüksége. Azért jöttem ki, hogy megnézzem, akad-e bármi, amit megehet. – Lettie egy pohár vízzel a kezében melléjük kuporodott.

– Meglátta? Látott engem, ahogy épp behozom azt a gazembert?

Lettie csak a fejét ingatta.

– Három percre sem mentem ki. Kezd magához térni. Jól van, kicsikém. Naomi, édesem, te csak próbálj meg szabályosan lélegezni. Elájultál. Szeretném, ha innál egy korty vizet.

– Rosszul lettem?

– Már nincs semmi baj. Igyál egy kicsit.

Naomi most már mindenre emlékezett. Lecsukódott a szeme. Az anyja mindig azt mondta, hogy palackzöld a szeme színe.

– De miért nem haragszik rám? Miért nem érdekli az egész?

Unszolták, hogy igyon még. Wayne felkapta, és visszavitte a hátsó kis szobába. Ennivalót hoztak neki, csupa olyasmit, amit az ember akkor eszik, ha beteg: teát és pirítóst. Egy keveset evett belőle, aztán azon kapta magát, hogy jórészt megszűnt az a lebegős érzés.

A továbbiakról csak elmosódó emlékei voltak. Megérkezett dr. Hollin, hogy megvizsgálja. Valaki mindvégig vele volt, Wayne pedig újabb kólát csempészett be neki.

Aztán jött a seriff, Joe Franks. Naomi ismerte, mert együtt járt iskolába a fiával, ifjabb Joe-val. A férfinak széles válla volt, masszív teste, feje vaskos nyakon ült, arcvonásai kemények. A kislánynak valahogy mindig egy buldog jutott eszébe, ha megpillantotta.

A férfi leült vele szemben.

– Hogy érzed magad, Naomi?

A hangja rekedtes volt.

– Nem tudom… hm… Jól, uram.

– Tudom, hogy nehéz éjszakád volt, és az előtted álló nap is elég rossz lesz. Tisztában vagy azzal, hogy mi folyik itt?

– Igen, uram. Apukám bántotta Ashley-t. Megkötözve tartotta abban a régi pincében, ami az erdőben van, a kiégett kunyhó mellett. Nagy fájdalmat okozott neki, és másokat is bántott. Ott vannak a fényképeik abban a veremben. Nem tudom, miért tett ilyet. Fogalmam sincs, miért tenne bárki is olyasmit, mint amit ő tett.

– Múlt éjjel előtt jártál valaha annál a pincénél?

– Azt sem tudtam, hogy létezik. Nem szabad olyan messzire bemennünk az erdőbe. Csak a patakig, és oda is csak engedéllyel.

– Múlt éjjel miért mentél oda?

– Mert… mert felébredtem, és annyira meleg volt. Egy darabig az ablakban ültem, aztán észrevettem aput. Azt hittem, a patakhoz megy, hogy lehűtse magát… és én is vele szerettem volna tartani. Fogtam a zseblámpámat, a papucsomat, és kiosontam. Ilyesmit nem szabad tennünk.

– Semmi baj. Szóval követted.

– Azt gondoltam, talán viccesnek gondolja majd. Ki szerettem volna találni, milyen kedvében van, még azelőtt, hogy észrevesz. Csakhogy nem a patak felé kanyarodott… Akkor meg már tudni szerettem volna, hogy hová megy. Amikor megláttam azt a régi kunyhót meg a pincét, azt hittem, hogy egy biciklit szerel össze a szülinapomra.

– Születésnapod van, kicsikém?

– Hétfőn lesz, és biciklit kértem. Úgyhogy vártam… én csak egy kicsit kukucskálni akartam… Elbújtam és vártam, míg ki nem jött, de…

– Mi történt?

A kislány egy pillanatra úgy érezte, egyszerűbb lenne, ha megint olyan súlytalanná válna, mint az imént, és ez már mindig így maradna. De a seriff pillantása kedves volt és türelmes. Akkor is ilyen kedvesen nézne rá, ha újra elkezdene lebegni.

És muszáj volt elmondania valakinek.

– Nem úgy nézett ki, ahogy szokott, seriff… uram… Amikor kijött, annyira másmilyennek látszott, és ettől megijedtem. De kivártam, hogy elmenjen, mert meg szerettem volna nézni, hogy mi van odalent.

– Mennyi ideig vártál?

– Nem tudom. Hosszú időnek tűnt. – Enyhén elpirult. Nem fogja bevallani, hogy az erdőben pisilt. Vannak dolgok, amik magánügynek számítanak. – Az ajtó be volt reteszelve, és egy darabig erőlködtem vele. Amikor kinyitottam, valami nyüszítést hallottam. Azt hittem, talán egy kiskutya. Eddig nem lehetett kutyánk, de arra gondoltam, talán mégis. Aztán megláttam Ashley-t.

– Mit láttál, kicsikém? Tudom, hogy nem könnyű, de sokat segítenél, ha pontosan el tudnál mesélni mindent.

Így hát a kislány mindent elmondott. Közben bele-belekortyolt a kólába, pedig a gyomra remegett attól, amit újra átélt.

A férfi kérdezgette még egy darabig, és Naomi igyekezett mindenre felelni. Amikor végeztek, a seriff megpaskolta a kezét.

– Ügyes voltál. Most idekísérem hozzád anyukádat.

– Hát itt van?

– Itt van.

– És Mason?

– Ő Huffmanéknál van. Mrs. Huffman vigyáz rá, Jerryvel játszanak.

– Az jó. Szeretnek együtt játszani. Franks seriff, anyukám jól van?

A férfi tekintete zárkózottá vált.

– Neki is elég nehéz napja volt. – Aztán egy darabig hallgatott. – Nagyon erős lány vagy, Naomi.

– Nem hinném. Először hánytam, aztán meg elájultam.

– Higgyél nekem, kicsikém, mégiscsak a törvény képviselője vagyok – mosolyodott el a seriff. – Te egy erős lány vagy. Ezért is mondom el, hogy jönnek majd mások is, akik ki fognak kérdezni. Az FBI… tudod, hogy az mi?

– Igen, uram. Nagyjából.

– Lesznek kérdéseik. Aztán az újságírók is ki akarnak majd faggatni. Az FBI-jal beszélned kell, az újságírókkal viszont nem. – A férfi kissé elbillentette a csípőjét, a zsebébe nyúlt, és előhúzott egy kártyát. – Itt a telefonszámom… ez az, az otthonit pedig a hátoldalára írtam. Bármikor felhívhatsz… nem számít, hány óra van. Ha beszélned kell velem, csak telefonálj. Rendben?

– Igen, uram.

– Tedd el valami jó helyre. Most idekísérem anyukádat.

– Franks seriff?

A férfi már az ajtónál járt, de megállt, és visszafordult.

– Tessék, kicsikém?

– Apukám börtönbe kerül?

– Igen, kicsi, börtönbe.

– És erről tud?

– Gondolom, igen.

A kislány lesandított a kólájára, majd biccentett.

– Rendben.

Az apja börtönbe kerül. Hogy is mehetne vissza az iskolába, a gyülekezetbe, vagy akár a piacra az anyjával? Ez annál is rosszabb, mint amikor Carrie Potter apukája dutyiba került, mert verekedett a biliárdteremben. Annál is rosszabb, mint amikor Buster Kravitt nagybátyját lecsukták, mert kábítószert árult.

Egy hét múlva kezdi a hetedik osztályt, és mindenki tudni fogja, hogy mi történt. Hogy mit tett az apja. Hogy ő mit csinált. Fogalma sem volt, hogyan tudna…

Ekkor nyílt az ajtó, és belépett az anyja.

Betegnek tűnt, mintha már napok óta rosszul lenne, valami olyan súlyos betegségben szenvedne, ami szó szerint felemészti. Soványabbnak tűnt, mint előző este, amikor Naomi elköszönt tőle, hogy elmenjen lefeküdni. A szeme vörös volt, bedagadt, és még mindig könnyek csillogtak benne. A haja kócos, mintha nem fésülködött volna meg, azt a kinyúlt, kifakult, rózsaszínű ruhát viselte, amiben főleg csak a kertben szokott dolgozgatni.

Naomi bizonytalanul felállt. Másra sem vágyott, csak hogy odaszoríthassa arcát az anyja melléhez, hogy megnyugodhasson, hogy megígérjék neki, minden rendben lesz, és ő úgy tehessen, mintha elhinné.

Az anyja szeméből azonban csorogni kezdtek a könnyek, torkából nyögések szakadtak ki. A nő leereszkedett a padlóra, és kezébe temette az arcát.

Így hát a gyerek ment oda az anyához, magához ölelte, simogatta, nyugtatgatta.

– Minden rendbe jön, anyu. Nem lesz semmi baj velünk.

– Naomi, Naomi! Olyan iszonyú dolgokat hallottam apukádról. Azt állítják, hogy ezeket mind te mondtad róla.

– Nem lesz semmi baj.

– Nem lehetnek igazak a hírek. Ez az egész nem lehet igaz. – Susan felemelte a fejét, két keze közé fogta Naomi arcát, és indulatosan kitört: – Csak képzelted az egészet! Rosszat álmodtál.

– Anyu. Láttam.

– Nem láttál semmit. Szólnod kell nekik, hogy tévedtél.

– Nem tévedtem. Ashley… a lány, akit apu… szóval kórházban van.

– Hazudik. Biztos, hogy hazudik. Naomi, hiszen ő mégiscsak az apád, a saját véred! A férjem! A rendőrök… átkutatták a házunkat. Megbilincselték apádat, és magukkal vitték.

– Én magam vágtam le Asley-ről a kötelet.

– Dehogy vágtad! Most azonnal abbahagyod a hazudozást, és közlöd mindenkivel, hogy csak kitaláltad az egészet.

Naomi fejét monoton zúgás töltötte be, amin át a saját hangját színtelennek és kongónak hallotta.

– Én téptem le a ragasztószalagot a szájáról. Én segítettem kimászni a pincéből. Járni is alig tudott. Nem volt ruhája.

– Nem!

– Megerőszakolta.

– Ne mondj ilyet! – Susan hangja elvékonyodott. Megrázta a lányát. – Ne merészelj ilyeneket beszélni!

– A falakon fényképek voltak. Rengeteg fotó, anyu, más lányokról. Kések, rájuk száradt a vér, meg kötelek, és…

– Nem akarom hallani! – kapta a füléhez a kezét az anyja. – Hogy mondhatsz ilyeneket? Hogy vagy képes elhinni ezt mind? Apád a férjem. Tizennégy éve élek vele. Szültem neki két gyereket. Minden éjjel egy ágyban aludtunk. – Ezzel minden harciasság ki is szaladt belőle, úgy tört össze, mintha üvegből lett volna. Susan visszaejtette a fejét Naomi vállára. – Ó, mihez kezdünk majd? Mi lesz velünk?

– Nem lesz semmi baj – felelte tehetetlenül a kislány. – Nem lesz semmi baj velünk, anyu.

Haza nem mehettek. Addig biztosan nem, míg a rendőrök – meg mostanra már az FBI is – meg nem engedik nekik. Lettie azonban elhozta az összes ruhájukat, a saját fogkeféiket, meg hasonló holmikat, és átengedte nekik a vendégszobáját – illetve Naominak és az anyjának, Mason pedig a nő fiánál kapott helyet.

Az orvos adott Susannak valamit, amitől el tudott aludni, és ez jó volt. Naomi zuhanyozott, belebújt a saját ruhájába, és hátrafogta a haját. Ettől egy kicsit lehiggadt.

Aztán végigment a keskeny folyosón a fürdőszobától a szobájukig, és résnyire nyitotta az ajtót, hogy megnézze, mi van az anyjával. Az ágyon ott ült az öccse.

– Fel ne ébreszd! – sziszegte a kislány, de amikor a fiú felé kapta a fejét, azonnal meg is bánta, hogy így ráripakodott.

Mason is sírhatott, mert az arcán még látszottak a nyomai. A szeme vöröslött, a tekintetéből sugárzott, mennyire elveszettnek érzi magát.

– De csak nézem…

– Gyere csak ki, Mason. Mert ha felébred, akkor megint sírni kezd.

A kisfiú szó nélkül engedelmeskedett – erre sem gyakran volt példa –, felállt, majd egyenesen a nővéréhez ment, és szorosan átölelte.

Már leszoktak arról, hogy ölelgessék egymást, de most annyira jólesett, hogy volt valaki, akihez oda lehet simulni, hogy Naomi erősen magához húzta az öccsét.

– Még aludtunk, amikor odajöttek a házhoz. Hallottam, hogy apu kiabál, aztán mások is, mire kiszaladtam. Apu a seriffhelyettessel dulakodott, de odaszorították a falhoz. Anyu sikoltozott, zokogott, aztán aput megbilincselték, ahogy a tévében szokták. Kirabolt egy bankot? Senki sem mond nekem semmit.

– Nem, nem bankot rabolt.

Ha lemennek a földszintre, akkor ott van Miss Lettie, gondolta a kislány, ezért inkább a padlóra kuporodott le az öccsével.

– Mason, apu bántott másokat… Nőket.

– Miért?

– Azt nem tudom, de megtette.

– Talán azok a nők voltak a hibásak.

– Nem. Elvitte őket egy helyre az erdőben, ott bezárta és bántotta őket.

– Milyen helyre?

– Egy szörnyű helyre. Börtönbe kell zárni érte.

– Nem akarom, hogy apu börtönbe menjen. – A kisfiú könnyei újra eleredtek. Naomi tehetetlenül átfogta az öccse vállát.

– Mason, nagyon rossz dolgokat tett másokkal. Muszáj börtönbe kerülnie miatta.

– Anyunak is?

– Nem, ő nem bántott senkit. Nem is tudott arról, hogy apu másokat kínoz. Úgyhogy ezzel ne nyaggasd. És ne is verekedj majd a többiekkel. Mindenfélét fognak mondani apuról, ami miatt kedved lesz majd bunyózni, de nem teheted. Mert igaz lesz, amiket beszélnek.

A fiú arca harciassá vált.

– Honnan tudod, hogy mi igaz?

– Mert láttam. Mert tudom. De most nem akarok beszélni róla. Ma már épp eleget kellett emlegetnem. Bárcsak túl lennénk az egészen. Bárcsak valahol másutt lennénk.

– Haza akarok menni.

Naomiban semmi ilyen vágy nem volt. Ha rajta áll, sosem tér vissza a házukba, mivel tisztában volt azzal, mit rejt az erdő mélye. Mivel pontosan tudta, miféle személy élt velük azokban a helyiségekben, evett az asztaluknál.

– Miss Lettie azt mondta, hogy a szabadidőszobájukban van Nintendo.

A fiú már nem volt harcias, helyette bizonytalanul reménykedő arckifejezéssel nézett rá.

– És játszhatunk vele?

– Azt mondta, hogy igen.

– Van Donkey Kongjuk?

– Nézzük meg!

Otthon nem voltak videojátékaik (még csak számítógépük sem), de mindkettejüknek elég barátja akadt ahhoz, hogy rajtuk keresztül megismerkedhessenek az alapokkal. Naomi tudta, hogy az öccse mennyire imádja a videojátékokat, így pofonegyszerű volt Miss Lettie segítségével leültetni a nappaliban. A helyzet tovább javult, amikor kiolvasva az utasítást a nő eltökélt pillantásából, kamasz fia is lezöttyent Mason mellé játszani.

– Csinálok egy kis limonádét. Naomi, nincs kedved velem jönni a konyhába és segíteni?

Az otthonuk igen kellemes hely volt. Tiszta, takaros, és minden annyira színes benne, a falak is, meg a bútorok is. Naomi tudta, hogy Mr. Harbough irodalmat és nyelvtant tanít a gimnáziumban, és hogy Miss Lettie pedig a seriff hivatalában dolgozik. De ez a hely valahogy azt a benyomást keltette, mintha gazdagok lennének.

Még mosogatógépük is volt – otthon csak Naomit becézték így –, a konyha közepén hófehér pult, benne egy második mosogató.

– Nagyon szép a házuk, Miss Lettie.

– Köszönöm szépen! Szeretek itthon lenni. Azt akarom, hogy amíg itt vagytok, ti is érezzétek jól magatokat.

– Mit gondol, mennyi ideig maradunk itt?

– Pár napot, ennyi az egész. – Lettie egy fazékba vizet és cukrot töltött, majd az egészet melegíteni kezdte. – Csináltál valaha házi limonádét?

– Nem, asszonyom.

– Igazi finomság. Beletelik egy kis időbe, mire elkészül, de megéri.

Ahogy Lettie tett-vett, Naominak feltűnt, hogy nem visel kötényt, hanem egyszerűen csak betűr egy konyharuhát a nadrágja derekába. Apu nem akarta, hogy anyu nadrágot hordjon. Egy nőnek szoknyát és ruhát kell viselnie.

Most, hogy eszébe jutott az apja, hogy szinte a fülében csengett a hangja, a gyomra újra görcsbe szorult. Megpróbált valami másra gondolni.

– Miss Lettie, pontosan mi is a dolga a seriffnél?

– Hát, kicsikém, én lennék Pine Meadows első női seriffhelyettese. És hat év elteltével még mindig az egyetlen nő a hivatalban.

– Olyan, mint Wayne seriffhelyettes?

– Pontosan.

– Akkor biztosan tudja, hogy mi a következő lépés. Elmondaná nekem, hogy most mi fog történni?

– Nem tudom egészen biztosan, mert az FBI átvette az irányítást. Mi csak segédkezünk az ügyben. Először is bizonyítékokat gyűjtenek és vallomásokat vesznek fel, aztán apukád ügyvédet kap. Hogy utána mi következik, az a bizonyítékoktól és a vallomásoktól függ, meg hogy apukád mit mond, és mit tesz. Tudom, hogy nagyon nehéz most neked, de próbálj meg nem aggódni előre az egész miatt.

– Apu miatt nem is tudnék. – Ezzel Naomi már tisztában volt, de… – Anyukámra és Masonra viszont vigyáznom kellene.

– Jaj, kicsi lány! – sóhajtott nagyot Lettie. Megkeverte a cukorszirupot, aztán átkerült a pult túloldalára. – Valakinek rád is vigyáznia kellene.

– Anyu nem fogja tudni, mihez kezdjen, ha nincs ott apu, aki megmondja neki. Mason pedig nem érti majd, hogy apu mit tett. Fogalma sincs arról, mi a nemi erőszak.

Lettie újra felsóhajtott, aztán magához húzta Naomit.

– Nem a te feladatod mindenkiről gondoskodni. Hol van anyukád öccse? Hol él Seth nagybátyád?

– Washingtonban. De nem találkozhatunk vele, mert homoszexuális. Apu azt mondja, ez maga a fertő.

– Annak idején ismertem Seth bácsikádat. Két évvel járt alattam a suliban. Én egyáltalán nem úgy láttam, hogy „fertő” lenne.

– A Bibliában az áll… – A kislány feje is, szíve is belesajdult abba, ami a Bibliában állt… vagy amiről az apja ezt állította. Nem, ezen most nem tépelődhet. – Mindig olyan kedves volt velünk. Emlékszem, olyan vidáman nevetett. De apu azt mondta, nem látogathat el hozzánk többé, és anyu sem beszélhet vele telefonon.

– Szeretnéd, ha idehívnánk?

Már önmagában a kérdés elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy Naomi torka elszoruljon, ezért csak bólintani tudott.

– Akkor rendben. Mihelyt leveszem a szirupot a lángról, hogy kihűlhessen, már megyek is, és megnézem, hogyan léphetnék vele kapcsolatba. Aztán megmutatom neked, hogyan facsarjuk ki a citromokat. Az a legjobb az egészben.

Naomi megtanulta, hogyan készül a házi limonádé, aztán sajtos melegszendvicset evett. Ettől fogva ebből a két dologból állt az ő kedvenc menüje, ami mindig az otthon érzését keltette benne.

Mivel anyja a nap hátralévő részét végigaludta, a kislány életében először azért könyörgött, hogy kapjon valami elfoglaltságot. Lettie megengedte, hogy kigyomlálja a ház mögött a virágágyásokat, a veteményeskertet, és magot szórjon a madáretetőkbe.

Amikor mindezzel elkészült, Naomi végre megadta magát a kimerültségnek, elnyúlt az árnyékban a füvön, és elaludt.

Ébredéskor ugyanúgy összerezzent, mint az elmúlt éjszakán is. Valami… valami volt…

Vadul kalapáló szívvel fürgén felült. Félig arra számított, hogy az apja áll majd felette, egyik kezében kötél, a másikban kés.

De nem az apja volt a férfi, aki a fa árnyékában, egy vászonszéken mellette üldögélt. Khakiszínű nadrágot viselt, papucscipőt zokni nélkül, és élénkkék, galléros pólót, amelyen a zseb helyére lovon ülő kis alakot hímeztek, fedezte fel a kislány, ahogy a pillantása egyre feljebb siklott.

A férfi szeme ugyanolyan palackzöld volt, mint az övé, az arca sima, szabályos, mint valami filmsztáré, hullámos, barna fürtjeire panamakalapot nyomott.

– Elaludtam.

– Nincs is jobb egy kis szunyókálásnál az árnyékban egy nyári délutánon. Emlékszel rám, Naomi?

– Seth bácsi. – A szíve is belesajdult, ahogy kimondta, de ez most nem rossz fájdalom volt. Attól tartott, újra el fog ájulni, pedig most nem úgy érezte magát, mint korábban, de minden ugyanolyan lebegőnek és fényesnek tűnt.

– Eljöttél! Eljöttél! – ismételte el, aztán levegő után kapkodva, zokogva már kapaszkodott is fel az ölébe. – Ne hagyj itt minket! Kérlek, Seth bácsi, ne hagyj el minket! Kérlek, kérlek!

– Dehogy hagylak, kicsi lány, nem hagylak el. Megígérem. Most azonnal hagyd is abba a szorongást, mert itt vagyok, és vigyázok rád.

– Egyszer kaptam tőled egy csinos, rózsaszínű ruhát.

A férfi felnevetett. Kacagásától a kislány szívét szorító fájdalom azonnal enyhülni kezdett. Seth hófehér zsebkendőt vett elő khakiszínű nadrágja zsebéből, és letörölte vele a könnyeit.

– Szóval emlékszel? Pedig nem lehettél több hatévesnél.

– Olyan szép volt, olyan elegáns és mesés! Anyu alszik. Egyfolytában csak alszik.

– Mert most erre van szüksége. Hogy te mennyire megnőttél! És milyen hosszú lett a lábad! De mintha összekaristoltad volna…

– Az erdőben sötét volt.

A férfi erősebben ölelte magához. Olyan jó szaga volt, mint a zöldcitromos fagyinak.

– Most már nincs sötét, és itt vagyok. Mihelyt lehet, hazaviszlek magammal. Téged, Masont és az anyukádat.

– Veled megyünk Washingtonba, és nálad fogunk lakni?

– Igen. Velem fogtok élni, meg Harryvel, a barátommal. Kedvelni fogod. Bent van a házban, épp Donkey Kongot játszik Masonnel. Ismerkednek.

– Ő is homoszexuális?

Seth mellkasában mintha valami dorombolni kezdett volna.

– Hát… igen.

– De olyan kedves, mint te?

– Szerintem igen, de majd eldöntöd saját magad.

– Nekem nemsokára elkezdődik a tanév. Masonnek is.

– Washingtonban jársz majd iskolába. Nem gond?

A megkönnyebbüléstől kis híján megint elájult, de aztán csak biccentett.

– Nem akarok itt maradni. Miss Lettie… ő nagyon kedves. Meg Wayne seriffhelyettes is. És a seriff is. Megadta a telefonszámát, hogy hívjam fel, ha szeretném. De attól még nem akarok itt maradni.

– Elutazunk, mihelyt tehetjük.

– Nem akarok találkozni apuval. Látni sem akarom. Tudom, hogy ez nem szép tőlem, de…

Seth újra magához húzta.

– Szó sincs arról, hogy nem szép, ilyesmi eszedbe se jusson. Ha nem akarod, nem kell találkoznod vele.

– Megmondanád anyunak? Mert ő ezt várja majd Masontől is, meg tőlem is. Én viszont nem szeretném látni. Ő sem látott meg engem. Nem mehetnénk Washingtonba most rögtön?

A férfi átölelte.

– Azon vagyok.

Több mint egy hétbe is beletelt, mire elutazhattak, de végül egyetlen éjszakát sem tölthettek Miss Lettie-nél. Megérkeztek az újságírók – a seriff ezt jól látta előre –, méghozzá csapatostul, falkástul, nagy közvetítőkocsikkal és kamerákkal. Ahányszor csak valaki kitette a lábát a házból, azonnal megrohanták, és ordítva faggatni kezdték.

Senkinek sem jutott eszébe a születésnapja, de Naomi nem bánta. A legszívesebben ő maga is megfeledkezett volna róla.

Végül Morgantown külterületén találtak nekik egy házat, ami messze nem volt olyan kellemes hely, mint Miss Lettie-éké. A sajtó miatt velük maradtak az FBI-osok, meg azért is, mert máris érkezett jó néhány fenyegetés.

Naomi hallotta, hogy az FBI emberei erről beszélnek egymás között, és arról, hogy az apját is átszállítják máshová.

Sok mindent meghallott, mert nagyon figyelt.

Hallotta, ahogy az anyja Seth bácsival veszekszik a Washingtonba költözésükről, meg hogy elvigye-e a gyerekeket az apjukhoz. A nagybátyja azonban megtartotta az ígéretét. Amikor az anyja elment meglátogatni az apját, csak az FBI egyik ügynöknője kísérte el.

Amikor a második látogatás után hazaért, bevette a gyógyszereit, és több mint tizenkét órán át aludt.

Naomi hallotta, amikor a nagybátyja arról beszélgetett Harryvel, hogy mi mindenen kell változtatniuk ahhoz, hogy georgetowni házukba három új lakó költözhessen be. Megkedvelte Harryt, azaz Harrison (mint Indiana Jones) Dobbsot. Habár eleinte meglepte, és meg is hökkentette, hogy Harry nem fehér. Persze nem volt igazán fekete sem. Inkább olyan színű, mint a karamellszósz, amit annyira szeretett a fagylaltjára önteni, ha éppen kiérdemelte ezt a finomságot.

A férfi nagyon magas volt, a szeme kék, amit csak még jobban kiemelt karamellbarna bőre. Séfként dolgozott. Ez az jelenti, hogy puccos szakács, mesélte a kislányra kacsintva. Naomi még sosem találkozott olyan férfival, aki elboldogult volna a konyhában, most azonban minden este Harry készítette el a vacsorájukat. Olyan ételeket, amiket addig sosem kóstoltak, de még csak nem is hallottak róluk.

Az a sok finom fogás úgy festett, mint valami filmben.

Masonnek vettek egy Nintendót, Naominak és az édesanyjának pedig új ruhákat. A kislány úgy érezte, akár ebben a nem túl szép házban is el tudna élni, ha Harry és Seth is ott maradna vele.

Azon a napon azonban, amikor az anyja elment meglátogatni az apját, késő éjjel veszekedés hangjaira lett figyelmes. Gyűlölte, amikor az anyja és a nagybátyja összekülönböztek, ilyenkor mindig félt, hogy Seth-nek újra el kell őket hagynia.

– Nem állhatok egyszerűen odébb, nem vihetem magammal a kicsiket is. Hiszen Tom gyerekei is.

– Sosem szabadul ki a börtönből, Susie. Magaddal akarod hurcolni a gyerekeket is a látogatási napokon? Képes lennél végigcsináltatni velük?

– Hiszen az apjuk…

– Egy istenverte szörnyeteg!

– Ne beszélj így!

– Egy istenverte szörnyeteg, és jobb, ha hozzászoksz a gondolathoz. A gyerekeknek szüksége van rád, úgyhogy állj ki értük. Ő pedig nem érdemel egyetlen percet sem az idődből.

– Fogadalmat tettem. Szeretni fogom, tisztelni és engedelmeskedem neki.

– Ahogy ő is, és megszegte mindegyiket. Jézusom, hiszen megerőszakolt, megkínzott és megölt legalább húsz nőt… legalábbis ennyit vallott be. Méghogy bevallotta, az ég szerelmére, hiszen valósággal eldicsekedett vele! Több mint húsz fiatal lányról van szó! És miután végzett velük, szépen megtért az ágyadba.

– Hagyd abba! Hagyd abba! Azt akarod, hogy kimondjam, tényleg megtette mindezt? Hogy ilyen szörnyűségeket cselekedett? Hogyan élhetnék ezzel, Seth? Hogyan lennék képes ezzel élni?

– Úgy, hogy van két gyereked, akiknek szüksége van rád. Segítek neked, Susie. Elmegyünk innen, olyan helyre, ahol biztonságban érezheted magad te is, és a gyerekek is. Mindannyiótoknak kerítünk pszichiátert. A gyerekek jó iskolába fognak járni. Ne nekem kelljen elmondanom, hogy mit csinálj, ahogy azt a férjed tette. Ha kell, megteszem, hogy megvédjelek téged, meg a kicsiket. De szépen kérlek, emlékezz vissza, ki voltál, mielőtt megismerkedtél volna vele. Amikor még volt gerinced, voltak terveid, volt életkedved!

– Hát nem érted? – rimánkodott kétségbeesetten az anyja. A hangjából ki lehetett érezni, milyen iszonyúan sebezhető, mintha olyan sebet kapott volna, amely sehogy sem gyógyul be.

– Ha elmegyek, azzal elismerem, hogy mindez megtörtént.

– Mert meg is történt. Még ő maga is bevallotta.

– Mert rákényszerítették!

– Hallgass! Kérlek, hallgass! A saját lányod… a saját kicsikéd is látta, hogy mit művelt.

– Csak képzelgett…

– Elég! Susie, hagyd abba!

– Képtelen vagyok… Hogyhogy nem tudtam? Hogyan élhettem le mellette szinte az életem felét, és nem vettem észre? Az újságírók… folyton kiabálnak nekem…

– Ott dögöljenek meg az újságírók, ahol vannak! Holnap elmegyünk. Istenem, hová lett a harag belőled, Suze? Hol a düh amiatt, amit a férjed művelt? Amiatt, hogy miféle alak… hogy miken mentetek keresztül miatta a gyerekekkel? Hogy mit kellett Naominak elviselnie? Pokolian remélem, hogy egyszer rátalálsz erre az indulatra, de amíg nem, addig kénytelen leszel megbízni bennem. Ennél jobbat egyelőre nem tehetünk. De holnap elutazhatunk, és elkezdhetsz egy új életet felépíteni magadnak és a gyerekeknek.

– Azt sem tudom, hol kezdjem…

– A csomagolással. Aztán majd lépésről lépésre haladunk.

Amikor Seth elhagyta a szobát, Naomi hallotta, hogy az anyja sírásban tör ki. De egy idő után elkezdte nyitogatni-csukogatni a fiókokat is.

A csomagolás hangjai, gondolta magában a kislány.

Reggel elutaznak. Maguk mögött hagyják ezt az egészet.

Lehunyta a szemét, és hálát mondott magában a nagybátyja létezéséért. Azzal eddig is tisztában volt, hogy sikerült megmentenie Ashley életét. Most azt érezte, hogy Seth bácsi pedig az övét mentette meg.

Harmadik fejezet

Naomi öt hónapon, két héten és öt napon át élt Washingtonban. Ez a rövid idő alatt annyi jó és rossz dolog történt vele, annyi öröm és döbbenet, hogy számon sem tudta tartani.

Imádta a georgetowni házat, benne a magas mennyezetű szobákat, a mély, gazdag színeket, a helyes kis belső udvart hátul, az apró szökőkutat, amit kis medence vett körül.

Még sosem lakott városban, és képes volt órákat tölteni a szobája ablakában, ahonnan a kocsikat, taxikat és embereket bámulta. A szobája gyönyörű volt! A régi cseresznyefa fésülködőasztalkán – antik darab, nem pedig használt, mert ez a kettő nem ugyanaz – hatalmas, ovális tükör állt, a kerete ugyancsak cseresznyefa, amibe kacskaringós mintát faragtak. Franciaágyat kapott – micsoda fényűzés, hogy ide-oda gurulhatott rajta, vagy teljesen szétvetette a karját, pusztán azért, meg megtehette! Az ágynemű pedig puha és sima – általában azzal altatta el magát, hogy ujjaival a párnahuzatot simogatta.

A falakat aranyló naplementeszínűre festették, ezen pedig virágok nyíltak, mintha csak valami kiskertben lettek volna.

Naominak még az anyja szobájánál is jobban tetszett a sajátja, pedig az elegánsabb volt: a hatalmas ágy felett halványzöld baldachin, egy szék huzatán különös, gyönyörű madarak szálltak kitárt szárnnyal.

Mason egy kihúzható heverőn aludt a nagybátyja által csak emeleti szalonnak nevezett szobában, de az első hetekben a legtöbb éjszakán végül Naomi mellé bújt be, vagy az ágy előtti szőnyegen gömbölyödött össze, mint valami kiskutya.

Harry elvitte őket az éttermébe, ahol az asztalokat elegáns terítők, gyertyák és virágok díszítették, és végigkalauzolta őket a hatalmas konyhán, ahol meleg volt, lárma és sürgés-forgás.

Az iskolakezdés idegeskedéssel és izgalommal járt. Új suli, új hely, ahol senki sem ismeri – ez egyszerre volt ijesztő és csodálatos. Hozzászokott az új nevéhez is. Itt már Naomi Carsonnak hívták – ő volt az új lány –, és akadtak néhányan, akik csúfolták az akcentusa miatt. Arról azonban egyik osztálytársa sem tudott, hogy az apja börtönben van.

A terapeutáját rendszeresen, de nem valami nagy örömmel látogatta. Dr. Osgood kedves volt – fiatal, csinos, és mindig olyan jó illat áradt belőle. De valahogy nem volt jó érzés – legalábbis eleinte nem –, hogy egy idegennek meséljen a szüleiről és az öccséről, arról pedig végképp nem, ami azon az éjszakán történt az erdőben.

Mason egy másik pszichiáterhez járt, egy férfihoz, és tetszett neki a dolog, mert az orvos hagyta, hogy videojátékokról és baseballról fecsegjen. Legalábbis az öccse szerint mindössze ennyi történt, és néhány heti videojátékokról és baseballról való beszélgetést követően egyszer csak felhagyott azzal, hogy Naomi ágyában aludjon el.

Az anyjuknak is volt orvosa, de kerülte, hogy elmenjen hozzá. Rengetegszer állt elő azzal, hogy nem érzi elég jól magát, fáj a feje, és ilyenkor lefeküdt inkább.

Hetente egy alkalommal kölcsönkérte Seth bácsi kocsiját, és meglátogatta az apjukat a börtönben – az Egyesült Államok hazeltoni fegyintézetében. Az út oda-vissza majdnem nyolc órát vett igénybe, s mindezt pusztán azért, hogy egy üveglap egyik oldalán üldögéljen egy darabig. Amikor hazaért, mindig megviselt volt és fájt a feje.

De nem hagyott fel a látogatásokkal.

Végül valahogy minden a helyére került, és beállt az élet rendje, Naomi Masonnel iskolába járt, Harry az étterembe ment dolgozni, Seth az irodába, ahol mások pénzének befektetésével foglalkozott, Susan pedig részmunkaidőben pincérkedett.

Aztán Seth egy este egy bulvárlappal a kezében jött haza, és lett nagy cirkusz.

Naomi azonnal megdermedt. Még sosem látta a nagybátyját dühösnek, sosem hallotta, hogy felemelte volna a hangját. Most azt sem tudta, hová legyen. Éppen rizses csirkét főzött a hatalmas tűzhely mellett, ahogy arra Harry tanította, Mason pedig a reggelizőpultnál a házi feladata felett húzta az időt. Az anyjuk mellette ült, úgy tett, mintha a fiúnak segítene, de leginkább a semmibe bámult.

Susan azonnal felugrott, amikor Seth lecsapta az újságot a pultra. Naomi tekintete a címlapra esett, amin az apja képe díszelgett, és… édes istenem, a saját fotója, ami még a Pine Meadows-i iskola felső tagozatán készült róla.

– Hogy tehetted? Hogy voltál képes ezt tenni a gyerekeiddel, saját magaddal?

Susan a nyakában lógó kis aranykeresztet babrálta.

– Ne kiabálj velem. Hiszen alig mondtam valamit.

– Épp eleget mondtál! Te adtad oda nekik Naomi fényképét? Te mondtad el, hogy itt élünk, Washingtonban?

A nő védekezőn húzta fel a vállát. Pont úgy, futott át Naomi fején, mint annak idején, ha apu komiszul nézett rá.

– Fizettek érte ötezer dollárt. Muszáj pénzt keresnem, nem?

– De így? Hogy eladod a lányod fotóját egy bulvárlapnak?

– Az újságíró nélkülem is meg tudta volna szerezni, és már jó néhány hete írogatnak a dologról. Sosem lesz ennek vége.

– Csakhogy fényképük nem volt, Susan. – Seth kimerülten lazította meg vörös nyakkendőjét. – Arról sem tudtak, hogy itt éltek.

Amikor megcsörrent a telefon, felemelte a kezét, hogy megállítsa Naomit.

– Ne vedd fel. Majd az üzenetrögzítő. Már hat hívást kaptam az irodában. Nem tart soká kideríteni egy titkosított telefonszámot. Ami azért lett titkos, hogy téged, Suze, meg a gyerekeket megkímélhessünk attól, ami most rájuk vár.

– Az újságírók mindig ott vannak a börtönnél, és sosem hagynak békén. – A nő továbbra is görnyedten tartotta magát, ajkát összeszorította.

Naominak csak most tűnt fel, hogy a szája mellett milyen mély ráncok keletkeztek. Az előtt a forró, nyári éjszaka előtt ezeknek nyoma sem volt.

– És Tom is mondta, hogy ezzel rendes pénzt kereshetünk. Ő maga nem teheti, mert úgy szól a törvény, de…

– De te valahogy átjátszhatod neki.

Susan elvörösödött, mint mindig, ha mélységesen zavarba jött vagy dühbe gurult.

– Kötelességeim vannak a férjem iránt, Seth. Elzárták, méghozzá valami speciális részlegre. Azt mondja, pénzre van szüksége, hogy kifizesse az ügyvédet, aki majd elintézi, hogy visszamehessen a többi rab közé.

– Jaj, istenem, Suze, hiszen ez tiszta mellébeszélés! Hát nem tudod, hogy mikor hazudozik összevissza?

– Ne beszélj így.

– Szóval az én beszédmódom zavar, ez viszont nem? – A férfi rácsapott a bulvárlapra. Ekkor újra megszólalt a telefon. – Elolvastad?

– Nem, nem olvastam el, és nem is szeretném. Az újságírók… állandóan nyaggattak, és Tom szerint jobban kezdenék tisztelni, ha elmondhatná az egész történetet a saját szemszögéből, én pedig támogatnám ebben.

– Senki sem tiszteli a bulvárújságokat. Ezt még ő is tudja… – Seth elhallgatott. Amikor Naomi titkon felé lesett, úgy látta, mintha a férfi nem is annyira dühös lenne, mint inkább a hányingerrel küzdene. – Még ki keresett? Ki mással álltál szóba?

– Beszéltem Simon Vance-szel is…

– Az íróval. Aki megtörtént bűnügyekkel foglalkozik.

– Profi a szakmájában. A kiadójától huszonötezer dollárt kapok. Benne van a szerződésben.

– Aláírtál egy szerződést.

– Így szokás. – Az üveges tekintetű, remegő ajkú Susan úgy emelte fel a kezét, mintha valami támadás ellen védekezne. – És lesz még több pénz, mihelyt megállapodnak egy filmstúdióval. Ezt mondta.

– Susan… – Az elkeseredett kislány mostanra tisztán hallotta a nagybátyja hangjából kicsendülő kétségbeesést. – Mit műveltél?

– A pincérkedéssel nem megyek sokra. És a pszichiáter, akihez elküldtél… szerinte is fejlesztenem kellene az önbizalmamat. Szereznem kellene egy lakást, ami közelebb van a börtönhöz, hogy ne kelljen folyton kölcsönkérnem az autót, aztán meg annyit vezetnem. Tom azt akarja, hogy költözzünk közelebb a gyerekekkel.

– Én nem megyek.

Naomi hangjára Susan megperdült. A belőle áradó harag a könnyein is átsütött.

– Ne feleselj velem!

– Nem feleselek. Én csak mondom. Nem megyek. Ha erővel magaddal viszel, akkor elszököm.

– Azt teszed, amit apád meg én mondunk neked. – A nő kezdett hisztérikussá válni. Naomi már annyiszor tapasztalt ilyet az eltelt négy hónap során, hogy gond nélkül felismerte a jeleket. – Nem maradhatunk itt.

– És miért nem, Susan? – tudakolta halkan Seth. – Miért nem maradhattok itt?

– Te egy férfival élsz együtt, Seth. Bűnben élsz egy férfival. Egy fekete férfival.

– Naomi, édesem… – Seth higgadtan beszélt, de nem vette le Susan arcáról a tekintetét, ami nem volt ennyire békés. – Kérlek szépen, menj fel egy időre Masonnel.

– De vacsorát főzök…

– És milyen finom az illata. Ha lehet, tedd most takarékra, jó? Menjetek fel a szobádba, és segíts az öcsédnek befejezni a házi feladatát.

A kisfiú lecsusszant a székről, és Seth dereka köré fonta a karját.

– Ne kelljen elmennünk! Ne hagyd, hogy elvigyen magával! Kérlek szépen, én veled szeretnék maradni!

– Te csak ne aggódj. Induljatok szépen.

– Gyerünk, Mason. Csak az emeletre megyünk, de máshová nem. – Naomi elkezdte összeszedegetni az öccse könyveit és papírjait. – Harrynek a bűnhöz a világon semmi köze, az viszont szerintem bűn, hogy ilyet mondtál.

– Te ezt nem érted – fogott bele Susan.

– De értem. Azon az éjszakán kezdtem mindent megérteni az erdőben. Te vagy az, anyu, aki nem érti. Gyere, Mason.

Seth egy árva szót sem szólt, amikor a nővére elsírta magát, csak kinyitotta a borhűtőt és választott egy üveg bort. Miközben kibontotta a palackot és töltött magának egy pohárral, a nő csak állt, arcát a kezébe temette.

Seth elnémította a telefont, ami egy pillanatra sem hagyott fel a berregéssel.

Lassan kettőt kortyolt a borból. Susan zokogott.

– Tizennégy éves korom óta tudod, hogy meleg vagyok. Valószínűleg régebb óta, de én akkor szedtem össze minden bátorságomat, hogy bevalljam neked. Egy kicsit később mondtam el apunak és anyunak is, de összességében jól fogadták. Először azonban a nővéremnek kellett megtudnia. Emlékszel, hogy mit mondtál? Mármint azután, hogy megkérdezted, biztos vagyok-e benne.

A nő továbbra sem felelt, csak sírt, ezért Seth újra beleivott a borába.

– Csak ennyit: ki ne merészelj kezdeni senkivel, akit én néztem ki magamnak. Hol van az a lány, Suze? A lány, aki pontosan tudta, mit kell mondania nekem akkor, amikor halálosan rémült voltam és remegett a térdem? A lány, aki megnevettetett akkor, amikor azért küszködtem, hogy el ne bőgjem magam. Aki elfogadta, hogy az vagyok, aki.

– Sajnálom… Sajnálom…

– Ez mind nagyon szép, Susan. Csakhogy én most végigmondom, amit akarok, te pedig meghallgatsz. Figyelj rám nagyon. Soha többet ne beszélj így arról a férfiról, akit szeretek. Értetted?

– Sajnálom, annyira sajnálom! Harry mindig olyan kedves és olyan jó volt hozzám és a gyerekekhez. Én is látom, hogy mennyire remekül kijöttök egymással. Sajnálom. De…

– Attól még fertőnek tartod az életünket? Hát tényleg így gondolod? Ezt súgja a szíved?

A nő visszaült.

– Nem tudom… Nem tudom. Egyszerűen nem tudom! Tizennégy évet töltöttem vele. Tom eleinte nem volt ennyire szigorú. Olyan fokozatosan történt, hogy fel sem tűnt. Nem akarta, hogy tovább dolgozzak, és mivel épp Naomival voltam terhes, azt képzeltem, hogy ez így rendben is lesz. Hogy legalább fészket rakhatok, és otthon maradhatok a kisbabámmal. Aztán nem akart apuval és anyuval találkozni… folyton valami kifogással állt elő. Utána az nem tetszett neki, ha én megyek hozzájuk. Család voltunk, aminek ő a feje. Később már azt sem nézte jó szemmel, ha ők látogattak meg minket. Azt mondta, majd az ünnepeken… legalábbis eleinte…

– Elszigetelt mindenkitől, aki csak szeretett téged.

– Szerinte az volt a fontos, ami csak a szűk családunkat érintette. Azt tartotta, hogy ki kell alakítanunk a saját életünket. Aztán megszületett Mason, és egyre szigorúbb elvárásai lettek arról, hogyan menjenek nálunk a dolgok. De sokat dolgozott és rendesen fizette a számlákat. Esküszöm, sosem ütött meg. A gyerekeket se. Hogy mit gondolt, mit akart, mit mondott… az egész lassan eluralkodott rajtam. Hiányzott apu meg anyu. Te is nagyon, de…

Seth elővett egy másik poharat, bort töltött bele és letette a nő elé.

– Naomi születése óta legfeljebb pár korty bort ittam egyházi ünnepeken. Olyan voltam én is, mint a lányom, igaz? Erős, bátor, és egy kicsit harcias is…

– Igen, olyan voltál…

– Elvesztettem már ezt a tulajdonságomat, Seth. Ez már odavan.

– De visszaszerezhetnéd.

A nő csak a fejét ingatta.

– Annyira elfáradtam. Ha képes lennék aludni, akkor addig aludnék, míg véget nem ér ez az egész. Naomi teljesen komolyan gondolta, amit mondott. Nem költözne velem. Ha ráerőltetném a dolgot, akkor elszökne… magával vinné Masont is. Nem hagyná ott… ahogy én otthagytalak téged. Naomi rákényszerítene arra, hogy válasszak a gyerekeim és a férjem között.

– Egyszer már őt választottad.

– Egy nőnek a férje mellett a helye. – Susan mélyet sóhajtva a pohara után nyúlt, és beleivott a borba. – Ó, de jólesik! Már el is felejtettem, mennyire. Fogadalmat tettem, Seth. Tisztában vagyok azzal, hogy ő megszegte, és tudom, hogy borzalmas dolgokat tett… legalábbis néha tényleg tudom… De nehéz felrúgni az egészet és elfogadni, hogy a férfi, akinek mindezt megfogadtam, most börtönben van. Annyira fáradt vagyok. Állandóan. Ha tehetném, az életem hátralevő részében csak aludnék.

– Ez depresszió, szívem. Adj még egy kis időt a terápiának meg a gyógyszereknek. Magadnak is…

– Úgy érzem, mintha már évek teltek volna el. Seth, minden alkalommal, amikor elautózom Hazeltonba, megfogadom magamban, hogy ez az utolsó alkalom. Nem akarom többé látni azokat a falakat, nem akarok áthaladni az őrök között. Ott ülni, egy üvegfal mögül beszélni hozzá. Nem akarom az újságírókat, akik lesben állnak és próbálnak szóba elegyedni velem. Állandóan ordibálnak. Fogalmad sincs, milyen.

– Akkor ne adj nekik támadási felületet.

A nő csak a fejét rázta.

– Meg aztán… Tom ért ahhoz, hogyan befolyásoljon, hogyan érje el, hogy kételkedni kezdjek magamban. És a végén azt teszem, amit ő mond. Tudtam, hogy nem kellett volna beszélnem azokkal a riporterekkel. Tudtam, hogy nem helyes aláírnom a szerződést. De mivel nem vagyok erős, bátor és harcias, egyszerűen azt tettem, amit Tom parancsolt. Azt mondta, fogadjam el a pénzt, írjam alá a papírokat. Meg hogy tegyem be a pénzt a börtönbeli számlájára, és vegyek ki egy házat a közelben. Továbbra is minden héten menjek el meglátogatni, és kezdetnek jó lesz, ha havonta egyszer viszem a gyerekeket is.

– Ezt nem hagyom. Lehet, hogy vesztek, de küzdeni fogok az ellen, hogy magaddal vidd a kicsiket.

– Naomi is szembeszállna velem. A saját lányom! – Susanból sírós kis hang szakadt ki, majd ökölbe szorított kezével letörölte kicsorduló könnyeit. – Nem lenne hajlandó velem jönni, és tigrisként harcolna, hogy Masont is távol tartsa az apjától. Jobb anyának kellene lennem. Ezzel tisztában vagyok.

– Ne menj vissza hozzá. – Seth rásimította a tenyerét a kezére, érezte, hogy a nőé megfeszül. – Légy erősebb. Tarts ki pár hétig, aztán meglátod. Beszélj erről a pszichiátereddel.

– Esküszöm, megpróbálom. Annyira hálás vagyok neked és Harrynek. Szörnyen bánom, hogy hallgattam Tomra mindazok után, amit ti ketten értünk tettetek.

– Valahogy átvészeljük az egészet.

– Felmegyek, és kicsit beszélek a gyerekekkel. Aztán visszajövök, és befejezem a vacsorát.

– Kezdetnek megteszi. Szeretlek, Suze.

– Ehhez kétség sem fér. – A nő felállt, és átölelte a férfit. – Szeretlek. Ne tégy le rólam.

– Soha!

Susan erősen magához szorította, aztán kiment a szobából és fellépkedett az emeletre. Ennél nehezebb utat még életemben nem kellett megtennem, futott át a fején. Még annál is szörnyűbb, mint amikor a börtönben a látogatók számára fenntartott helyiség felé tart.

Belépett Naomi szobájába, és lepillantott a padlón kuporgó gyerekeire. Mason a homlokát ráncolva meredt a feladatlapjára és ceruzájára.

Látszott a szemén a könnyek nyoma, amibe belefacsarodott a nő szíve, hiszen ő okozta a fia bánatát.

Naomi azonban nem sírt. Amikor felnézett rá, a szeme száraz volt, a tekintete makacs és indulatos.

– Először is el szeretném mondani, hogy rosszat tettem, amikor azt mondtam odalent a nagybátyátokról és Harryről. Csúnya és helytelen dolog volt. Remélem, megbocsátjátok nekem. Szeretném, ha tudnátok, hogy nektek volt igazatok. Mind a kettőtöknek. Nem költözünk el Seth-től és Harrytől. Hibáztam, amikor szóba álltam azokkal az emberekkel. Az újságoktól azokkal a riporterekkel, meg az íróval. Már nem csinálhatom vissza az egészet, de soha többé nem teszek ilyet. Naomi, annyira sajnálom, hogy odaadtam nekik a fényképedet. Fogalmam sincs, hogyan tehetném jóvá. De igyekezni fogok, hogy jobb anyátok legyek. Ígérem, meg fogom próbálni. Mondani persze könnyű. Meg kellene mutatnom nektek. Kérlek, adjatok esélyt, hogy bebizonyíthassam, tudok ennél jobb is lenni.

– Tőlem kapsz egy esélyt, anyu – pattant fel Mason, és egyenesen az anyja karjába ugrott.

– Annyira szeretlek, kisember. – Susan puszit nyomott a kisfiú feje búbjára, aztán Naomira emelte a tekintetét. – Megértem, hogy neked esetleg több időbe telik…

De a lány csak megrázta a fejét, és már oda is szaladt hozzájuk.

Susan valóban igyekezett, bár adódtak hullámvölgyek, és ezek némelyike során kifejezetten mélyre került. Az interjúval, a fényképek eladásával kinyitott egy ajtót, amit az öccse addig megpróbált bezárva tartani.

A helyzet újabb zaklatássorozatot eredményezett: kis sztorik jelentek meg a sorozatgyilkos Bowes meleg sógoráról, az újságírók mindig résen voltak, amikor Seth munkába ment vagy onnan jött. A paparazziknak egy nap sikerült lekapniuk Naomit, amint épp kilépett az iskolából, és lefotózták Masont is a játszótéren.

A „szakértők” televíziós beszélgetős műsorai csak olajat öntöttek a tűzre, és a bulvárlapok könyörtelenek voltak.

Kiszivárgott a hír, hogy Simon Vance, a Pulitzer-díj nyertes író leszerződött egy könyvre Thomas David Bowesszal és a feleségével, amitől az egész médiacirkusz friss lendületet nyert.

Az új év kezdetén ott ültek mindannyian a nappaliban, a vígan pattogó tűznél. Ablakba állított, csillogón feldíszített karácsonyfájuk úgy ragyogott, mint maga a remény.

Harry forró csokit készített, Mason pedig a padlón ücsörgött valóra vált álma társaságában. A kiskutyát karácsony reggelén kapta meg. Kedvenc videojátéka után elnevezte Kongnak.

Olyan jól kellene éreznünk magunkat, tűnődött Naomi. Itt a kutyus, a forró csoki, meg a karácsonyfa, amiről Harry megígérte, hogy egészen vízkeresztig maradhat.

Mélyen legbelül azonban az motoszkált benne, hogy valami nincs rendben. Ezért aztán a csokija érintetlenül hűlt ki méretes bögréjében.

– Harryvel mondani szeretnénk valamit – fogott bele Seth, mire a kislány gyomra görcsbe rándult.

El fogják küldeni őket. Túl sok velük a baj, az újságírók, meg a bámészkodók, akik kifejezetten azért sétálnak vagy autóznak arra, hogy megnézzék őket maguknak.

Mindenszentek napján valaki tojással dobálta meg a házat, de ami még ennél is borzasztóbb, a következőt írta Seth kocsijára: GYILKOS FAJZAT BUZI ROKONA

Susan elvesztette a munkáját a kávézóban, mert amikor az újságírók kiderítették, hogy hol dolgozik, a főnöke elbocsátotta.

– Nagy hírünk van – folytatta Seth, és Harry keze után nyúlt.

Naomi képtelen volt felnézni rá. Nem bírta volna elviselni a látványát, amikor épp kijelenti, hogy el kell menniük tőlük.

– Harryvel éttermet nyitunk.

A kislány meghökkenve pillantott fel. Érezte, ahogy gyomrában enyhül a feszültség.

– Találtunk egy szuper helyet, és arra jutottunk, ideje belevágni a saját vállalkozásunkba – kacsintott rájuk Harry. – Már eszünkbe jutott egy név is. A Pont.

– De hát a Pont egy kutya. Vagyis a Pötty – jelentette ki Mason az önkívületi állapotba került kutyussal birkózva.

– De nem ez! Ez a Pont az a hely lesz, ahol mindenki lenni szeretne. A Pont, ahol mindenki összefut.

– És hol? – Naomit ugyanolyan túláradó öröm fogta el, mint a kölyökkutyát. Már nyúlt is a forró csokija után. – Elmehetünk megnézni?

– Naná. De a lényeg az, hogy New Yorkban van.

– Elköltöztök?

– Mindannyian költözünk. New Yorkba. Azon belül a West Village negyedbe. Új hely, új ház, új élet.

Naomi az anyja felé lesett, aki csak ült összekulcsolt kézzel.

– De hát már van házatok. Ez itt.

– A New York-i ház mindannyiunké lesz. A mi házunk. – Seth még mindig fülig érő szájjal megpaskolta Harry lábát. – Csak várjatok, majd meglátjátok! Csodálatos!

– Miattunk kell elköltöznötök. Azok miatt, akik nem hagynak nyugtot nekünk.

Mielőtt Seth válaszolhatott volna, Harry megrázta a fejét.

– Nem teljesen téves elgondolás, de nem is pontos. Már nagyon régóta szeretnék saját éttermet. Úgy érzem, most jött el az ideje, és ez lesz a megfelelő hely. Emellett igaz, hogy Seth-nek nem valami könnyű eljutnia a munkába úgy, hogy közben ne zaklassák, és mindketten úgy érezzük, hogy ez a ház… valahogy mintha egyre inkább összezárulna körülöttünk.

– Már megbeszéltük az egészet, Harry, én meg anyukátok. Mindannyiunk számára ez a legjobb megoldás. Ha nem bánjátok, akkor hivatalosan is megváltoztatjuk a neveteket Carsonra. Én már felmondtam a munkahelyemen, ahogy Harry is. Nem hazudok, amikor azt mondom, hogy teljesen fel vagyok dobva. De persze tudom, hogy nektek újra iskolát kell váltanotok.

– Az nem számít! – Naomi figyelmeztető pillantást vetett Mason felé, nehogy valami mást merjen mondani.

– És új pszichiáterek kellenek – folytatta a nagybátyja –, de már kaptunk pár nevet.

– Nekem már nem is kell járnom. Tényleg nem – állította a kislány. – Megmondanám, ha így lenne. Ha lesz ez az új hely, meg minden, akkor szeretnék én is újítani. Le akarom vágni a hajam.

– Ó, Naomi! – kiáltott fel önkéntelenül az anyja.

– Ezt szeretném. Nem akarok arra a lányra hasonlítani, akiről a fényképek készültek. Én is le tudom nyisszantani.

– Azt már nem! – nevetett szívből Seth. – Erről szó sem lehet. Szépen elviszünk egy fodrászhoz, és rendes frizurát csináltatunk. Hiszen lassan tizenhárom lesz, Suze. Ezt igazán eldöntheti saját maga is.

– Így is előfordulhat, hogy ránk találnak. De talán ha nem hasonlítok magamra… Mason máris sokat változott, mert nagyot nőtt és a haja is hosszabb. Meg sötétebb is, mint volt. Nem érdekel, mi a nevem, csak Bowes ne legyen. Sajnálom, ha megbántalak vele, anyu.

Susan egy szót sem szólt, csak lebámult az ölébe, egymásba font ujjaira.

– Kong is eljöhet New Yorkba? Mert nem hagyhatom itt.

– Mason, öregem! – Harry felkapta a padlóról a hempergőző kiskutyát. – Ebből a jószágból igazi városi kutyus lesz. Naná hogy velünk jön.

– Tisztában vagyok azzal, hogy mindenkinek új helyzethez kell hozzászoknia, és az egészről én tehetek.

– Nem így van, Susie. Azt hiszem, előbb vagy utóbb a nyomunkra jutottak volna. Nem voltunk elég elővigyázatosak. De majd most. Új hely, új élet – nevetett rá Seth Naomira. – Új frizura.

– Mikor? – csapott le mohón a kislány.

– A házat holnaptól hirdetjük meg, az ingatlanügynök már alig várja. Bárhogy alakuljon is, a tavaszi szünetben költözünk. Az új házban négy szoba van, úgyhogy képzeld, Mason, neked is saját helyed lesz. Na, mit szólsz hozzá?

– Nekem és Kongnak!

– Neked és Kongnak.

– Lehet emeletes ágyunk?

– Emeletes ágyat kaptok. Naomi? Részedről rendben?