Kőbajnok: Védő Vízköpős Romantika

Demelza Carlton

Lost Plot Press

Ez egy fikciós mű. Nevek, szereplők, vállalkozások, helyek, események és események vagy a szerző képzeletének termékei, vagy kitalált módon szerepelnek. Bármilyen hasonlóság a tényleges élő vagy halott személyekkel, illetve a tényleges eseményekkel pusztán véletlen egybeesés.

Szerzői jog © 2025 Demelza Carlton

Lost Plot Press

Minden jog fenntartva.

Egy

"Jó reggelt, Callie néni!"

Senkinek sem szabadna ilyen vidámnak lennie reggelente, gondolta Callie, miközben egy bögre után nyúlt, hogy teát főzzön. Kivéve... egy pillantás a kis Rory résfogú mosolyára, és Callie nem tudott mogorva maradni.

"Jó reggelt, hercegnő - mondta Callie, és felkapta a vízforralót.

Ez volt az. "Én NEM vagyok hercegnő! Fejvadász vagyok, és vagy melegen, vagy hidegen hozlak be!" Rory ragaszkodott hozzá.

"Anyukád tudja, hogy megint a Mandalorian-t nézed?" Callie megkérdezte. Ennyit a tévé szülői felügyeletéről. Úgy tűnt, Rory szakértője annak, hogyan kerülje ki őket. Talán Octaviára ütött.

"Anyu velem nézte!"

Callie nem tudta megmagyarázni, hogyan, de úgy tűnt, mindig tudta, hogy valaki hazudik vagy igazat mond. És Rory teljesen őszinte volt, bármennyire is valószínűtlennek tűnt.

Tacey-nek volt ideje tévét nézni, még akkor is, ha az egy streaming szolgáltatás volt. Na, ez azt mondta, hogy valami határozottan nem stimmel a világgal.

"Most mit csinált anyu?" Tacey besétált a konyhába, a kávéházi feketéjében.

"Megint normálisra fordult a világ, ezért mész dolgozni?" Callie megkérdezte.

Tacey elvigyorodott. "Nem egészen, de a reggeli hírekben azt mondták, hogy a korlátozások hamarosan enyhülnek. Szóval rendesen kinyithatunk, és nem csak elvitelre szolgálunk fel reggelente. Bemegyek leporolni, és leadok néhány készletrendelést, hogy tényleg legyen mivel kiszolgálnunk az embereket." Megveregette Rory fejét. "Gyerünk, ideje indulni a suliba."

"Fúj, anyuci! Azt mondtad, hogy megszabadulsz tőle!" Rory rikoltozott, egy tárolódobozra mutatva, amely egy hercegnők iránt gyűlölködő hatéves kivételével bárki másnak teljesen ártalmatlan lenne.

"Ó, igen. Amikor tegnap kitakarítottuk Rory szobáját, ezt találtuk. Azt hiszem, ez a tiéd, Callie." Tacey felkötötte a tornacipőjét.

"Mi az?"

"Ez egy hercegnős doboz! A hercegnők unalmasak!" Rory kiabált.

"Vedd fel a cipődet, Rory." Tacey felsóhajtott. "Ez egy doboz a régi iskolai könyveiddel."

"Biztos, hogy az enyémek?" Callie forró vizet öntött a teafilterre, és belélegezte a földöntúli gőzt, amely úgy szállt fel, mintha az élet lehelete lenne. Majdnem az is volt.

"Igen. Azzal, hogy CALLIOPE FERREIRA van az elején, nehéz azt hinni, hogy másé." Tacey a hóna alá dugta a táskáját, és felvette a kulcsait. "Este találkozunk." Aztán ő és Rory is eltűntek.

Callie-t egyedül hagyta a Csipkerózsika-dobozzal és egy csésze friss, gőzölgő teával.

Az asztalra emelte a dobozt, és felemelte a fedelet. Taceynek igaza volt - azokat a remegő betűket nehéz volt eltéveszteni. Valószínűleg nem volt sokkal idősebb Rorynál, de Roryval ellentétben Callie valóban szerette a Disney-hercegnőket, ezért anya bőkezűen beborította a könyveit minden elképzelhető Disney-filmmel. Callie emlékezett rá, hogy mindegyiket imádta. Kivéve Hamupipőkét és a tündérkeresztanyját, akit áthúzott és átfirkálta, hogy MÁGIA NEM LÉTEZIK.

Callie hátradőlt a székében, és belekortyolt a teájába.

Igazad van, kis Callie. Mágia biztosan nem létezik, mondta magának.

Kiemelte a megcsonkított matekfüzetet, és néhány más, Hamupipőke borítású könyvet, amelyek ugyanilyen bánásmódban részesültek. Aztán meglátta a repedezett fekete bőrt, és eldobta a sok mindent, elrejtve a szem elől.

Néha azt hitte, hogy csak képzelődött. Hogy a könyv csak a rémálmai része volt, a képzelete szüleménye a szörnyű emlékek között. Most mégis itt volt, valóságosan.

Mágia nem létezik, mondta magának Callie.

De olyan könyvek, amelyekben varázsigék voltak... vagy varázsigék, amelyek azt állították, hogy varázslatok, annak ellenére, hogy ilyenek nem léteznek... igen, ezek még mindig léteztek. És ez az egy olyan hatalmat gyakorolt rá, aminek semmi köze nem volt a mágiához.

Két

Grant egy dolgot biztosan tudott: az univerzumban van varázslat, és az univerzum ezt használta fel arra, hogy a legelképesztőbb kalandokat szerezze meg neki. Vegyük például a mai napot.

Harlow az asztalra csapta üres csészéjét. "Nem raboljuk ki a malmot, és nem lopunk menyasszonyt Stannek!"

Szerencsétlenkedő. De ez volt Harlow, mindenhol. Nehéz volt elhinni, hogy Grant a testvére. "Hát persze, hogy azok vagyunk. Igaz, Stan?"

"Igen! Büszke és igaz skótok vagyunk, és ez a hagyomány!"

A hangjából ítélve úgy hangzott, mintha Stannek sikerült volna berúgnia attól a hígított húgytól, ami a Swan River Colonyban sörnek számított. Ez lenne az első eset.

"Szóval, menjünk be fegyverrel, mint a bushrangerek?" kérdezte Grant lelkesen.

"Előbb fegyvert kellene szereznünk, és mi van, ha tényleg lelősz valakit? Ezért Van Diemen's Landre küldenének, és abból a pokolból senki sem tér vissza. Nem, lopakodnunk kell, vagy egyáltalán nem megyünk - mondta Wystan.

Harlow ellene fordult. "Ugye nem gondolod komolyan, hogy támogatod ezt az őrültséget?"

Wystan széttárta a kezét. "Stan szerelmes, Harlow. A szerelemmel nem lehet érvelni. Ezért kell segítenünk neki. Ha szerelmes leszel, meg fogod érteni. És mi is segíteni fogunk neked."

Harlow gúnyolódott. Grant hajlott arra, hogy egyetértsen vele. Harlow túlságosan logikus ember volt ahhoz, hogy valaha is szerelmes legyen bárkibe is. "Ha ezt megtesszük, holnap láncra verve ébredünk."

"A házasság láncai. Legalábbis Stan számára. A legédesebb, legkönnyebb láncok, amelyeket ember valaha viselt" - mondta Wystan álmodozva.

Persze nem Stanre vagy Carline-ra gondolt, hanem saját magára és a saját drága, elhunyt feleségére.

Grant csak azt kívánta, bárcsak feleannyi szerencséje lenne, mint Wystannak. No, persze nem a felesége elvesztését ilyen korán a házasságukban, hanem azt, hogy egyáltalán legyen valaki, akit ennyire kétségbeesetten szeret. Egy nőt, akit érdemes volt ellopni. Egy nő, aki azt akarta, hogy ellopja őt.

Egy nő, aki bármilyen kalandba elkísérte volna, akinek a jókedve megegyezett az övével.

Olyan nőt, amilyet még nem látott ebben a sivár Swan River Colonyban, ami nagyon furcsa volt. Egy vadonatúj kolónia, amely a világ másik felén, a vadonban vájt földet, kalandvágyó emberekért könyörgött, de a legtöbb nő, akit itt látott,... fáradt volt. Fáradtak. Nem volt bennük semmi lelkesedés, még ha a legtöbbjük nem is volt már házas. Nem mintha ez megállította volna őket, ha a hölgy valóban olyan kalandvágyó szellemű lett volna, mint ő maga...

Grant felsóhajtott. De nem látott itt egyetlen olyan nőt sem, aki megmozgathatta volna az ágyékát, nemhogy a lelkét. Talán még mindig egy hajó fedélzetén volt, és most éppen hozzá hajózott. Az univerzum ilyen varázslatos volt - biztosan akadt volna egy ilyen nő, aki éppoly tökéletes lenne számára, mint Stan ellopott menyasszonya. Grant biztos volt benne.

"Szóval, akkor ez el van döntve. Ma este menyasszonyt lopunk Stan számára, és ő lesz az első közülünk, aki férjhez megy. Aztán, ha eljön az ideje, még hármat lopunk, amíg mindannyian olyan boldogan élünk a Murray-folyó menti farmjainkon, hogy maga az ördög is megirigyel minket." Grant felemelte a söröspoharát. "Egy sikeres portyára, mint a régi szép időkben!"

Stan és Wystan felemelték a csészéjüket, majd várakozóan Harlowra néztek.

"Rendben. Az utolsó szabad esténkre" - mondta Harlow, és ivott.

Grant nem tudta megállni, hogy ne vigyorogjon. Ma este varázslat volt a levegőben, ebben biztos volt.

Három

Callie nem volt biztos benne, hogy melyik a rosszabb - az egyetemi hallgatók vagy a személyzet.

Általában azt mondaná, hogy a diákok, de a korlátozások és az online előadások miatt a személyzet most már több volt, mint a diákok, és úgy tűnt, hogy az irodájukban egyedül is több, mint egy kicsit őrültnek tűnnek.

De ez még a Fremantle-i zombi előtt volt.

Igen, neki volt a legnagyobb titkos szöveggyűjteménye a déli féltekén. Igen, többet tudott a középkori mágikus gyakorlatokról, mint a spanyol inkvizíció. De még soha nem látott, nemhogy zombit teremtett volna.

Sajnos a vallásos tanárok nem hittek neki.

"A sírt kevesebb, mint egy kilométerre az irodádtól meggyalázták!"

Christian irodája közelebb volt.

"Senki sem találta meg a holttestet!"

Talán néhány kölyök épp most ásott le hat láb mélyre egy csínytevés miatt. A gödör egy középiskola oválisában volt, az isten szerelmére. Csak azért, mert a kölykök egy évszázados temetőben ástak egy gödröt, még nem jelenti azt, hogy tényleg találnak egy holttestet.

"Ezt az irodát ki kell űzni, hogy a zombi ne térjen vissza."

Callie felajánlotta, hogy maga végzi el az ördögűzést - ő ugyanolyan folyékonyan beszélt latinul, mint bármelyik vallástudós -, de a tanszékvezető ragaszkodott ahhoz, hogy a szertartást egy pap végezze el.

Callie tehát felkereste a használt könyvek kereskedőjét, akit már régóta meg akart látogatni, hogy elvigyen néhány ritka könyvet, amelyeket egy elhunyt hagyaték részeként vásárolt. Három új könyvvel tért vissza, amelyeket a repedezett fekete bőrből készült könyvek tetejére halmozott, egy irodában, amelynek most erős tömjénillata volt.

Még jó, hogy szerette a tömjént.

A zombiról szóló pletykák végül elhaltak, amikor az internet felfedezte a Fremantle Moth Man-t.

Miután három ember kopogtatás nélkül behatolt az irodájába, és azt követelték, hogy mondjon el nekik mindent, amit a Molyemberről tud, Callie a konyhába bújt.

De ott is megtalálták.

"Jó reggelt." Catena elmosolyodott, majd kinyitotta a száját, mintha kérdezni akart volna valamit.

Ó, istennő, őt ne is! Catena a könyvtárban dolgozott. Általában olyan értelmes ember volt.

Callie feltartotta a kezét. "Mielőtt megkérdeznéd, hadd állítsalak meg itt és most. Nem, nem tudok semmit a molyemberekről. Nem, nem láttam tegnap este, és nem, az archívumomban nem találok semmilyen történelmi beszámolót semmiről, ami akár csak halványan is hasonlítana egy Molyemberre, mert a Molyember egy városi mítosz, ami egy átverésen alapul, amit egy amerikai kisvárosban rendeztek meg. Nincs Molyember, soha nem is volt és nem is lesz, mert nem létezik!"

"Mi az a Molyember, és miért érdekel hirtelen mindenkit ennyire?" Catena óvatosan kérdezte.

Callie újra fel merte venni a levegőt. Legalább Catenának még volt esze. Callie elutasítóan intett a kezével. "Ez egy mítosz. Csak azért beszél mindenki róla, mert valaki beöltözött egy rossz Batman-jelmezbe, lefilmezte, beleragasztott néhány speciális effektet, aztán feltette a videót a netre, ahol vírusként terjed. Még a hírportálok is felkapták, mert ez a második szörnyészlelés Fremantle-ban az elmúlt hónapban, legalábbis ezt állítják." A nő felhorkant. "Mintha a zombik is léteznének."

"Egy zombi van Fremantle-ben?"

Catena volt az egyetlen ember a világon, aki nem tudta. Callie még jobban felmelegedett iránta.

"Persze, hogy nincs. Még egy hamis sem - ha lenne, valaki már régen felvette volna a kamera, ha lenne. Nem, ez csak egy csíny volt, amit néhány gimnazista srác csinált, ebben biztos vagyok. Valaki kiásott egy régi sírt az első Fremantle-i temetőben, és hagyott néhány kéz- és lábnyomot a körülötte lévő puha talajban. Mintha egy zombi támadt volna fel, vagy ilyesmi, legalábbis ezt mesélték a srácok, amikor a rendőrségre mentek. Valami olyasmit, hogy egy férfi elkóborolt. Ha engem kérdeztek, valószínűleg valami hajléktalant zavartak meg, aki a bokrok között aludt. Megérdemlik."

Catena egy kicsit hátrált, mosolya erőltetettnek tűnt.

Talán Callie-nak nem kellett volna ennyi részletet elárulnia. De Catena nem egy átverés miatt űzte ki az irodáját.

"Ki gondolta volna, hogy Fremantle a szörnyek központja? A filmekben általában valami amerikai kisváros, vagy valamelyik városuk lepukkant része. Mi lesz a következő? Vámpírok? Démonok? A Winchester testvérek?" Most a mosolya valóságosnak tűnt. A természetfeletti képes volt ezt tenni egy lánnyal.

Callie megrázta a fejét. "Bár nem mondanék nemet Sam és Dean látogatására, de ez csak egy mutatvány lehet. Szörnyek nem léteznek. Legalábbis a természetfeletti fajta nem. Csak emberek, akik szörnyű dolgokat tesznek." Megvonta a vállát. "Nézd meg magad a videót. Keress rá a Fremantle-i molyemberre - meg fogod találni. Nézd meg, milyen hamisnak tűnik. Nem fogunk egyhamar a Winchesterek vagy bármi is legyen a valós életbeli megfelelőjük látogatásában reménykedni."

Visszament az irodájába, de csak addig, amíg felvette a négy régi könyvet, amit be akart szkennelni. Aztán a nap hátralévő részét a könyvtár ritka könyvek termében töltötte, gondosan szkennelve minden egyes kényes oldalt, és kerülgetve zombikat, molyembereket és őrült akadémikusokat.

Hetek óta ez volt a legjobb munkanapja.

Négy

Callie befejezte a harmadik könyv fordítását az elhunyt hagyatékából. Az első kettő gyógynövénykönyv volt, olyan könyvek, amelyekben leírták, hogyan kell növényi alapú gyógyszert készíteni a különböző betegségek ellen. Néhány közülük talán még működött is. A harmadik azonban inkább egy boszorkányvadász kézikönyv volt. Hogyan lehet felismerni a boszorkányokat, és hogyan lehet elűzni őket. Míg a könyvben szereplő dolgok egy része akár egy Monty Python-film alapanyaga is lehetett volna, a többi kifejezetten sötét volt. Ami a boszorkányos üvegeket illeti... Callie megborzongott. Néhány tudásnak tényleg elveszettnek kell maradnia.

De most, hogy befejezte ezt a három könyvet, már tényleg nem volt más választása, mint a Csipkerózsika-dobozból származó, repedezett fekete bőrrel foglalkozni.

Az, amelyik valójában nem is az övé volt, mert ő lopta el, annyi évvel ezelőtt.

Callie lehunyta a szemét. Azért vette be, hogy megvédje magát, mert úgy gondolta, hogy ez szükséges. De most...

"Nincs olyan, hogy varázslat" - mondta magában, miközben rákattintott a könyv mappájára.

És... csörgött a telefonja.

Meg sem nézte a számot, mielőtt felvette volna, annyira megkönnyebbült a kegyelemtől.

"Halló?"

"Callie! Láttad a híreket? Feloldják a korlátozásokat!" Kara hangja szinte hisztérikus volt az örömtől.

Kara... akinek az esküvője heteken belül volt.

"Szóval... nem kell, hogy a koszorúslányod legyek, és beszéljek a szertartáson?" merészkedett Callie.

"Persze, hogy szükségem van rád, butuska! Te vagy az egyetlen családtagom, akiben megbízom, hogy nem rontja el a dolgokat. Úgy értem, szeretem őket meg minden, de azt akarom, hogy minden tökéletes legyen. Bárki más megbotlana a latinban, és még Knut is elismeri, hogy legutóbb a saját nyelvét harapdálta, amikor megpróbálta helyesen elsajátítani az északi nyelvet. De ahelyett, hogy csak tízen lennénk, meghívhatunk mindenkit! Legalábbis mindenkit, aki az államban van, a határokat lezárva. Most beszéltem az esküvői helyszínnel, mivel eredetileg is ezt foglaltuk le, és nem bánják a plusz létszámot. Sőt, azt mondták, hogy az egész helyet magunkénak tudhatjuk. Szóval felemeltelek egy lakosztályba, a második legjobb szobájukba a házban. Látnod kéne az ágyat. Akkora, mint a nászutas lakosztályban. Mondd, hogy hozol valakit, akivel megoszthatod. Még ketten vagy hárman is elférnek benne, ha akarod...". Kara gonoszul kuncogott.

Egy férfival megosztani az ágyat elég nagy kihívás lenne. Kettő vagy három nehéz munkának tűnt.

"Nem mindenki olyan szerencsés, mint te és Knut - mondta Callie.

"Hát ezt én is tudom, butuska! Ezért megyek hozzá feleségül. Még mindig jössz, ugye?"

"Természetesen - biztosította Callie.

"Mert Lucius bácsi rólad kérdezett, amikor felhívott, hogy válaszoljon a meghívásra. Mondtam neki, hogy biztosan jössz."

Callie szíve összeszorult. "Az..." Nem tudta rávenni magát, hogy kimondja a nevét. "Jön?"

"Most már az. Általában túlságosan elfoglalt azzal a csapattal, amelyet edz, de mivel a korlátozások miatt minden sportágat töröltek, megígérte nekem, hogy ott lesz. És alig várja, hogy láthasson téged!"

Bassza meg.

Kara tovább beszélt, de Callie már nem figyelt. Végigmormolta a hívás hátralévő részét, amíg Kara végül befejezte, amikor is sikerült egy búcsút motyognia, mielőtt a telefonja az asztalra pottyant az idegtelen ujjai közül.

Inkább egy zombit, egy molyembert és egy vámpírt venne most az irodájában, mint egy esküvőt, ahol Lucius bácsi is ott van.

Callie felhorkant. Mert képzeletbeli szörnyek nem léteztek, de Lucius túlságosan is valóságos volt.

De akár valódi, akár nem, megígérte Karának. Ott lesz az esküvőn, bárkit is hívott meg Kara. Csak meg kellett találnia a módját, hogy részt vehessen az eseményen, és megvédje magát Lucius bácsival szemben.

Öt

Callie-nek egy hétbe telt, mire újra megpróbálta lefordítani a fekete könyvet. Egy hét álmatlan éjszakák és sok-sok nyugtató gyógytea, ami úgy tűnt, nem sokat segített. Most mégis itt állt a személyzeti konyhában, és egy egész teáskannányit főzött abból az új tisane-ból, amit a puccos teázóban vásárolt.

Catena bejött, és úgy nézett ki, mint aki még kevesebbet aludt, mint Callie. De a könyvtárosnak is megvolt a maga álmatlansága, amit Callie túl jól tudott.