Detektívsztorik

Copyright © 2024 Stílus és Technika

© Stílus és Technika, 2024

kapcsolat@stilusestechnika.hu

www.stilusestechnika.hu

Borító: Veréb Csilla

Szerkesztő: Wágner Szilárd

Korrektor: Jakab Anita

Nyomdai előkészítés: Stílus és Technika

Minden jog fenntartva.

A könyvből a jogtulajdonos engedélye nélkül sem részleteket, sem az egész könyvet semmilyen formában nem lehet sokszorosítani, másolni, terjeszteni. Ideértve az elektronikus vagy mechanikus módon, a nyilvános előadást, a hangoskönyvet, a televízió- és rádióadást, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést, információrögzítés vagy az átdolgozás bármely formáját az 1999. évi LXXVI. szerzői jogról szóló törvény alapján.

[ePUB] ISBN 978-615-6748-10-2

[mobi] ISBN 978-615-6748-11-9

Lakatos Attila

Az igazság súlya

Öngyújtó kattan. A fellobbanó lánghoz érő dohány és papír sercegve gyullad meg, majd parázzsá, füstté alakul. Zsebre vágom az ősöreg Zippot, majd nagyot szívok a cigarettából. Behunyom a szemem és nagyon lassan fújom ki a szürke füstöt, mely ott gomolyog tovább a párás levegőben, mind feljebb és feljebb szállva. Egy parkolóban állok a Coconut Grove-on, a 27. sugárúton, a szolgálati autóm – egy hajdan jobb napokat látott Ford Crown Vic – mellett. Végignézek rajta, öreg, kopottas, sokat látott darab – mint én. A lehúzott ablakán át hallom, ahogy a rádió recsegve újból bemondja a 187-es kódot és a helyszínt. Mélyet szívok a cigarettából, ahogy a környéket figyelem. Mennyivel csendesebb és nyugodtabb így világosban, mint éjszaka. Nehezen veszem rá magam, hogy elinduljak, pedig tudom, mi vár rám itt. Felhajtom a kabátom gallérját a reggeli hideg ellen, és a gyér forgalmat átszelve elindulok az út túloldalán magasodó épület felé, feltartott kézzel meg-megállítva egy-egy autót. A járdára fellépve beleszívok a már majdnem kialudt cigarettámba, majd az előttem tornyosuló építményre emelem a tekintetem.

A The Ritz-Carlton Hotel Miami egyik legszebb szállodája. De most, hogy a bejáratnál álló járőrautók villogó kék és vörös fényekkel terítik be a hatalmas üvegmonstrum minden egyes kis részletét, inkább kétségbeesett hangulatot áraszt a modern acél és üveg szerkezet. Egy utolsót szívok a cigarettából, majd a földre pöccintem a csikket, és lassú, komótos mozdulattal taposom el. Milyen könnyen lesz valami megfoghatatlan erőből, mint a tűz, a láng, a parázs, semmi perc alatt egy kis kosz a cipőtalpon – morfondírozok magamban, miközben belépek a hatalmas üvegajtón és átvágok a hallon a felvonók irányába.

A lift halk csengetéssel jelzi, hogy megérkeztem, a kis kijelzőn a 11-es szám világít zöldes derengéssel. Kiszállok és egy pillanatra visszanézek a mögöttem halkan összezáródó fényes acélpanelekre, majd újfent a gondolataimba merülve lépkedek tovább a süppedős szőnyegen, mely minden zajt elnyel. A folyosót már egyenruhás rendőrök hada lepi el, egyik-másik a bámészkodók kis csoportját próbálja távol tartani széttárt karokkal. A tömeg és a vakuk villogása – mely egy nyitott ajtón át szűrődik ki – és a kifeszített sárga rendőrségi szalag biztosít róla, hogy jó helyen járok. Odabiccentek az ismerős arcoknak és a kordont megemelve belépek a szobába, ami egyszerűen, mégis ízlésesen lett berendezve. Nagy franciaágy, beépített szekrény, asztal, két székkel, fehér szőnyeg, pici, de praktikus konyha. Minden, ami az alapvető kényelemhez szükséges. Az idilli képet csak a földön heverő férfi holtteste rontja el, kinek az ingén jókora vérfolt éktelenkedik, szinte beleüvöltve vörösségével a szelíd fehérségbe. A hotel recepciósa szerint a férfi neve Tim Krall, a 1113-as lakosztály bérlője.

Közelebb lépek a testhez és alaposan végigmérem. Ha nő lennék, azt mondanám rá, hogy határozottan jóképű. A negyvenes éveinek közepén jár, barna, divatosan vágott haj, néhol már őszülő szálakkal. Barna szempár, az a fajta, ami tud egyszerre melegséget árasztani, de ha kell, szinte ölni is. Most viszont üvegesen mered egyenesen a mennyezetre. Ápolt, barna bőr, ami most már inkább sárgás árnyalatú. A halványkék ingén keresztül is látszik, hogy jó karban tartotta magát, valószínűleg rendszeresen látogatta az edzőtermet. De egy golyó ellen az is édeskevés.

– Felügyelő úr! – zökkent ki egy borízű hang a gondolataimból. – Felügyelő úr!

– Igen? – kapom fel a fejem.

– Felügyelő úr, a hölgy önnel szeretne beszélni – mutat rá a mellette álló nőre a hanghoz tartozó kéz tulajdonosa, Tom.

Tom szürke kezeslábast visel, mint az összes többi rendőr a helyiségben. Régi, ócska közhely, hogy a zsaruk imádják a fánkot. Namármost Tom erre a tökéletes példa, és ha valaki így látja, kezeslábasban, egyértelműen hiheti, hogy egyik másik zsebében most is dugdos párat a csokis vagy lekváros finomságokból. Igaz, annyira feszül túlméretes testén a szürke egyen-overall, hogy bajosan tudna anélkül beletuszkolni egyet is a zsebébe, hogy az ne lapuljon teljesen szét és préselődjön ki belőle az édes töltelék. Tomról most a nőre siklik a tekintetem. Átmeneti kabátot visel, alatta pedig pincérnő egyenruhát. Szőke, félhosszú haj, fehér bőr, szép teremtés, csak a kisírt szempár rontja az összképet. Rokon? Barátnő? Feleség? A kezére pillantok, nincs jegygyűrűje. A helye sem látszik, valószínűleg nem feleség. Az áldozaté biztos nem – ezt tudom. Újra lenézek a férfi arcára. Nem. Biztosan nem rokonok, semmi hasonlóságot nem vélek felfedezni köztük. Tehát akkor csakis a barátnője lehet.

– Üdvözlöm, kisasszony! John Scott felügyelő vagyok a gyilkossági osztályról. Parancsoljon! –a konyha felé mutatok. Egy csendes hely mindig jól jön az ilyen beszélgetésekhez. A konyha kicsi, ellenben jól felszerelt, modern beépített gépek, egy kis pult, két szék. A nő leroskad az egyikre, én állva maradok. Néhány másodpercnyi súlyos csend után felemeli könnyáztatta arcát.

– Én csak… – kezdi, de látszik, hogy nem is igazán tudja, hogy mit akar mondani. – Én Liz vagyok, Elizabeth Krane. Tim a barátom. A barátom volt. Még mindig nem hiszem el! Hiszen… Hiszen, ő nem ártott senkinek! – itt elcsuklik a hangja és nem tudja folytatni a mondandóját.

– Persze, persze, igen – vágom rá nagyon elmésen, közben esetlenül egy papír zsebkendőt nyújtok a keze felé. – Elhiszem, de mégis volt valaki, akinek gondja volt vele. Megesik olykor, hogy nem is ismerjük igazán azt, akivel együtt vagyunk, akár hosszú ideje is – magyarázom halkan.

– De ő tényleg nem! Higgyen nekem! – vágta rá Liz hevesen. – Kedves volt, romantikus, előzékeny és udvarias. A légynek sem ártott soha! Jövő héten utaztunk volna Párizsba! – fakad sírva a nő, én pedig nem tudok erre mit felelni.

Az arcát nézem, majd bevillan egy kép. Egy zúzott, véres arc, horzsolásokkal és egy alig, aztán egyre hangsúlyosabban látható kézlenyomattal. Szinte erővel kellett kiszakítanom magam a látomásból.

– Elhiszem kisasszony, viszont vannak dolgok, amik felülírnak mindent. Tájékoztatni fogom a nyomozás alakulásáról és higgye el, mindent elkövetünk azért, hogy kézre kerítsük a tettest.

Ezekre a szavakra Liz még erősebb zokogásban tör ki, így gyorsan Tom gondjaira bízom, aki – minő véletlen – épp egy zacskó fánkkal a kezében nyit be a konyhába. Ahogy mondtam, a közhelyek.

Szóval Párizs – merengek el. Tudtam róla, hogy megvette a jegyeket, de azt hittem meglepetés lesz. A nő létezése sem volt ismeretlen előttem, viszont most láttam először. Jó ízléssel tudott választani szegény ördög, azt azért meg kell hagyni. Az exfelesége közel sem volt ennyire mutatós. Meg hát Liz azért jóval fiatalabb is. De ezen már meg sem lepődöm – gondolatban legyintek egyet, majd visszamegyek a szobába. Körbejárom a helyiséget, apránként minden kis részleten végigjáratva a tekintetem, és az éjjeliszekrényen meg is találom, amit keresek. Kiveszek egy gumikesztyűt a kabátom zsebéből, majd ügyelve, hogy csak a kesztyűvel érjek hozzá, óvatosan, két ujjam közé csippentve felemelek két jegyet.

– Lám, lám! – mondom hangosan, hogy kollégáim is jól hallják. – Repülőjegyek, szobafoglalás a Four Seasons Hotelbe, és egy kézzel írt, hevenyészett program – lobogtatom meg a friss bizonyítékot. – Eiffel-torony, Louvre, Musée d’Orsay, Notre-Dame. Van itt minden – mormogom, de ezt már csak úgy magamnak, félhangosan. Autókölcsönzői visszaigazolás, La Ferrari. Nagyon el akarta bűvölni a hölgyet – fintorodom el. Visszateszem a papírokat és a szekrényhez lépek. Pár zakó, egy-két farmer, néhány ing, egy utazótáska és egy aktatáska. Nem sok minden, ahhoz képest, hogy hónapok óta itt lakott – állapítom meg, majd újra végigsiklik a tekintetem a gardrób tartalmán. Az aktatáskát kiveszem és az ágyra teszem, ám mielőtt kinyithatnám, Tom lép a szobába.

– Mit tudunk eddig, Tom? – emelem rá a tekintetem és teszem fel neki a szokásos kérdésem.

– Na, szóval. Timothy Krall. 44 éves, villamosmérnök, özvegy. Tiszta munka, kettő lövés a mellkasba valami kis kaliberű fegyverrel, talán .22-essel. A doki szerint azonnal meghalt, az előzetes jelentés szerint este 11 körül. Ezt a szobát bérli lassan 4 hónapja, mióta a felesége meghalt és eladta a házát – sorolja Tom, mint a házi feladatot. Zsíros ujjaival – biztosan a fánkoktól – lapozgatja noteszét, mintha keresne még valami fontosat.

– Szóval a pacáknak se kutyája, se macskája. Hozzátartozóról nem tudunk, nem volt gyerekük sem. A felesége 5 hónapja halt meg autóbalesetben. Lecsúszott a padkáról egy szakadékba. Kihallgatták az őrsön anno, a biztosító ragaszkodott hozzá, mondván ilyen nagy összegnél mindig ki kell zárni, hogy nem szándékosságról van-e szó. De minden egyértelmű volt, a szakértők igazolták, hogy az autót nem piszkálták. Dr. Carpenter pedig igazolta, hogy a nőn található sebek megegyeztek egy balesetben ilyenkor szokványos sérülésekkel – darálja szinte egy szuszra Tom.

– Tényleg, szegény Carpenter doki is már egy hónapja meghalt. Főnök, maga tudott róla, hogy a doki ennyire ivott? Lezuhanni a saját erkélyéről, részegen… Borzasztó! – Tom lehajtja fejét, érzem rajta, hogy máshol járnak a gondolatai. Tudom, hogy jóban voltak a dokival és megrázta a halála. De gyorsan összeszedi magát, újra felemeli a noteszt, majd egy sóhaj után lapoz egyet és még mindig folytatja a felsorolást. – Beszéltem a recepcióssal is, jókedvű, normális figurának írta le az áldozatot. De ezt figyelje, főnök! – harsan a hangja a csendes szobában. – A neje életbiztosítását teljes egészében felvette, azaz majdnem félmillió dollárt. Ejha, az már szép summa! – füttyentett Tom.

– Igen, az már az, és egyben remek indíték, ha tudta valaki, hogy ekkora összeg ütötte a markát – felelem, és felpattintom az aktatáska fedelét. A táska tele van pénzzel, kisebb és nagyobb címletek egyaránt, gondosan összegumizva, a banki pénzszalagok némelyike is még ott hever.

– Ejha, ez itt a jackpot? – tör fel Tom szájából a csodálkozás, amikor meglátja a bankjegyeket.

– Úgy ám! Azt hiszem, a rablást kihúzhatjuk a listánkról, mint indítékot. Úgy gondolom ez a biztosítási pénz, és ha hiányzik is belőle, az nem valami sok. De természetesen majd számoljátok meg.

– Akkor ott vagyunk, ahonnan indultunk. Fogadni mertem volna, hogy a pénz miatt kellett szegény ördögnek elpatkolnia – bosszankodik Tom.

– Az ajtót megvizsgáltátok már? – kérdezem és közben a holttesthez lépek.

– Igen, megvizsgáltuk, de nincs semmi nyoma erőszakos behatolásnak – feleli Tom unottan és mellém lép.

– Akkor úgy tűnik, vagy ismerte a támadóját, vagy egyáltalán nem, de nem is gyanakodott rá és ezért nyugodtan beengedte – summázom az információkat.

– Emlékszem főnök, hogy láttam anno az őrsön a kihallgatásakor, nagyon össze volt törve a felesége miatt – mustrálgatja a férfi arcát Tom, majd a noteszét összecsukva felém fordul. – Hogyan tovább? A szokásos eljárás? Munkatársak, család, bankszámla, internetes forgalom? Keresgéljünk?

– Igen. Bár nem hiszem, hogy sok mindent találnánk. Azt mondtad, nincs senkije, a bankszámláján nem fogunk semmi kirívót találni, hiszen itt van a készpénz. Netes forgalom? Nem látok laptopot – magyarázom a nyilvánvalót, majd gyorsan körbenézek a szobában.

– A mobilja esetleg. Vigyétek be, ha megtaláljátok.

– Rendben főnök. Megkeresem akkor a munkatársait, de én sem hiszem, hogy lenne itt bármi még. Kiadom a körözést ismeretlen tettes ellen, aztán menjen ez is a többi nyitott ügy közé?

– Igen, egyelőre. Hátha szerencsénk lesz, és esetleg belefutunk valamibe. Köszi, Tom.

– Nincs mit, főnök. Ja, még valami! Beszéltem az igazgatóval is, most korszerűsítik a kamerarendszert. Egyelőre csak a liftekben működnek a kamerák, a folyosókon nem. Megnéztük a tegnapi felvételt, senki sem használta a liftet a halál időpontja körül, plusz mínusz egy óra. Gyalog meg ki a fene jönne fel a tizenegyedikre, ha van lift, ugye? Mert én ugyan biztosan nem – nevetett fel.

– Hát igen, valószínűleg igazad van – mondom gépiesen. Holott tudom a választ. Viszont azt mégsem mondhatom el Tomnak, hogy én lennék az a „fene”, én jöttem fel a tizenegyedikre tegnap gyalog. Mint ahogy Liznek, a barátnőnek sem mondhattam el, hogy nem volt szent a barátja. Nagyon nem. De erre én is csak nagyjából három hónapja jöttem rá.

Három hónapja már, hogy a boncterem rideg acél asztalán megláttam először a nőt. Azon az estén egy teljesen más ügyben kellett kikérnem dr. Carpenter szakvéleményét, ám a doki – jó szokásához híven – késett. Amíg rá vártam, megakadt a szemem egy, az íróasztalán ottfelejtett dosszién és mellette pár képen. Az egyiken egy nő arca volt, véresen, horzsolásokkal, és egy kéz lenyomatával. Alig láthatóan – de egy rutinos, sokat látott szemnek mégis jól kivehetően. A többi fotón pedig a nő teste, telis-tele zúzódásokkal, vágásokkal. A mellette lévő akta szerint a nő Joanne Krall, egy autóbaleset áldozata. A halál pontos okánál az alábbi volt olvasható: „A jármű becsapódásakor, a túl gyorsan létrejött lassulás okozta, úgynevezett “ostorcsapás-sérülés” általi, többszörös csigolyatörés, mely a gerincvelő teljes elszakadását, és ezáltal a légzőszervek azonnali bénulását okozta”. Csakhogy a képek alapján egy szakavatott szem rögtön megmondja, hogy azokat a sérüléseket nem a balesetben szerezte, hanem egy kéz okozta. Az is nyilvánvaló lett volna egy szakértőnek, hogy a nyaktörés sem a baleset következménye. Gyilkossági nyomozóként sokszor láttam már kitört nyakat a pályafutásom során. Tudtam, hogy mik az árulkodó jelei annak, hogy ha egy ütéssel törik el az áldozat nyakát, hátulról. Esetleg egy kötéllel a nyakán lökik ki valahonnan, és a zuhanás és a hurok együttes erővel zúzza porrá az áldozat csigolyáit és légcsövét. És annak is, ha egy közelharci fogással hátulról, egy rántással csavarják el a fejét és roppantják el a nyakcsigolyáit. Ahogy rásegít egy kéz, aminek a nyoma kirajzolódik a homlokán és az állkapcson. Ezt a nőt agyba főbe verték és kitörték a nyakát, mielőtt a kocsiba tették volna. Ezek alapján nagyon valószínű, hogy az autó sem véletlenül szaladt le a padkáról a szakadékba, hanem lelökték. És mégis, az aktában leírtak szerint a nő a baleset következtében szenvedte el a sérüléseket.

Amikor kérdőre vontam Dr. Carpentert, természetesen mindent tagadott és rövid úton kihajított a boncteremből. Sosem láttam még ilyen dühösnek, de ami még furcsább volt, hogy ijedtséget is láttam a szemeiben. Ez nem hagyott nyugodni, és kicsit mélyebben beleástam magam az részletekbe. A biztosító a doki jelentése alapján rövid úton lezárta az ügyet, és az özvegy megkapta a nő életbiztosítását, ami elég tetemes összeg, 500 ezer dollár volt. Nem kellett nagy nyomozómunka hozzá, hogy megtudjam, a doki és Tim Krall ismerte egymást. És nem csak hogy ismerték egymást; egy iskolába, sőt, egy osztályba jártak középsuliban és egy diákszövetség tagjai voltak.

Mikor pár nap múlva újra felkerestem a dokit az elméletemmel – hogy meghamisította a biztosítónak szánt jelentést, egy kisebb summáért a várható biztosítási pénzből a havernak – persze kinevetett. De akkor vált igazán bizonyossá, hogy jó nyomon járok, amikor a végén arrogánsan rávágta, hogy még ha igaz is lenne mindez, van olyan tekintélye a szakmában, hogy úgysem fogják megkérdőjelezni a szakértői véleményét, az én szavaimmal szembeállítva. Úgyhogy jobb, ha nem próbálkozom semmivel. Ezzel lényegében bevallott mindent, én pedig beláttam, hogy igaza van. Soha senki nem fog hinni nekem pár fotó alapján. Nem tudom mivel alátámasztani az elméletemet sem, mivel az exhumáláshoz kézzelfogható és megdönthetetlen bizonyíték kellene, de senki nem fog belekötni a jó nevű dr. Michael P. Carpenter által kiadott szakértői véleménybe. Ellenben azt megígérte – ha mégis próbálkoznék valamivel –, hogy ő nagyon szívesen beidéz soron kívüli vizsgálatra és ad véleményt, hogy alkalmatlan vagyok a feladatom ellátására.

Azt sem árulhattam el Tomnak, hogy a doki nem volt alkoholista, sőt. Szinte alig ivott, csak nagyon ritkán. Mint például egy hónappal ezelőtt, amikor újra ellátogattam hozzá, hogy jobb belátásra bírjam. Ám ismét hajthatatlan volt. Hovatovább, most már egyre agresszívebben ismételgette, hogy szálljak le róla és erről az ügyről, míg a végén közölte, hogy takarodjak a lakásából.

Kiment az erkélyre – gondolom a fejét és a dühét kiszellőztetni –, én meg utána. A levegőn egy kissé lecsillapodtak a kedélyek, és a doki taktikát váltott. Foghegyről odavetette, hogy mindenkinek van ára, neki is, és nekem is. Majd gúnyos mosollyal az arcán odaintett a korláthoz, és kezével az épület előtti parkolóra mutatott, ahol egy vadonatúj Porsche állt. Mikor kiejtette a száján, hogy ha békén hagyom, cserébe kér nekem is egy ilyet Timtől, elöntötte a düh az agyam. Néztem, ahogy ott állt a mellvédnél, pökhendi mosollyal az ajkán, eszembe jutott a nő összetört teste és egyszerűen nem bírtam tovább. A harag elementáris erővel zuhant az agyamra, és mintha megállt volna az idő körülöttem.

A kezem magától szorult ökölbe, majd – mintha egy lassított felvételt bámultam volna – a karom lassan emelkedni kezdett, és egy hatalmas ütést mértem az arcára. A csapás erejétől nekitántorodott a korlátnak és ájultan rogyott össze. Mire földet ért, az agyam is kitisztult a méreg és a düh szürke felhőjéből, és tudtam, hogy innentől kezdve nincs megállás. Ha így itt hagyom, nekem, és a karrieremnek vége. Fegyvert nem használhattam, de megláttam az üvegasztalon álló, bontatlan vodkás palackot. Lecsavartam a kupakját és elkezdtem az öntudatlan doki szájába, torkába zúdítani a méregerős italt. Ébredezni kezdett és fuldokolva próbált ellenállni, de erősebb voltam, mint ő, és az üveg felét leerőszakoltam a torkán, mire fel tudott a birkózásból állni.

Az ütéstől és a nagy adag szesztől kábán állva nekidőlt a korlátnak, én pedig egy hirtelen mozdulattal átlöktem rajta és az üveget is utána hajítottam. Nem néztem utána, de nem is volt rá szükség. Éreztem a halálát. De mást nem. Sem megbánást, sem mást. Mintha egy feloldozás lett volna. Feloldozás valami alól, ami ugyan nem az én bűnöm volt, de éreztem, hogy nem tehetek másképpen. Az igazságérzetem nem hagyott más utat. Az igazságnak pedig mindig súlya van, ezt megtanultam az évek során.

Bölcsen elhallgattam Tom elől azt is, hogy tegnap este a szálloda halljában ülve vártam, hogy Timothy Krall hazaérjen, és beszélhessek vele. Mikor megérkezett és felment a lifttel, én is elindultam a felvonókhoz, ám a recepciós pult mellett elhaladva megütötte a fülem a beszélgetés, hogy a kamerákat karbantartják a szállodában, és még csak a liftekben működnek. És már kész is volt a terv.

Így hát gyalog felmentem a tizenegyedikre, hogy ne látszódjak a felvételen. Majd bekopogtattam a férj ajtaján, úgy 11 körül. Nem volt erőszakos behatolás, mert nem is volt rá szükség. Ahogy a jelvényemet felmutattam, rögtön beengedett. Nekem is előadta a barátságos, de összetört férjet, aki gyászolja a feleségét. Ám amikor felvázoltam neki mindazt, amit megtudtam és összeraktam a balesetről, ami nem az, illetve a haverja által meghamisított, szintén balesetnek beállított jegyzőkönyvről, azonnal ledobta az álarcát. Töltött egy italt és szinte dicsekedve mesélte, hogy azon a helyen milyen sűrűn szokott baleset lenni, így adta magát az ötlet. Nevetve mondta el azt is, hogy a biztosító milyen készséges volt, és hogy még egy aktatáskát is adtak – mutatott rá a táskára a szekrényben – amibe, mint a filmeken, a kötegekbe fogott pénzt tették.

Vigyorogva mesélte azt is, hogy új barátnője is van, és hogy ő is milyen kis tündér, és hogy minden bizonnyal kötni fog rá is egy biztosítást, mert milyen jól jött a feleségének is, és hát úgyis Párizsba terveznek utazni, és mert – ahogy gúnyosan nevetve mondta – sosem lehet tudni, mi történik velünk, és kacsintott egyet. Majd miután mosolya lemállott az arcáról, nagyképűen hozzátette még azt is, hogy menjek nyugodtan akárhová a feltevéseimmel, a rendőrségre, az ügyészségre, a sajtóhoz, bárhová. Sosem fogják tudni bizonyítani azt, amit tett. Senki. A doki pedig, mint jó barátja és cinkostársa, hallgatni fog, az tuti, mivel régi barátság az övék és amúgy is, megvette a hallgatását.

Ebben teljességgel megerősítettem, amikor elmeséltem, hogy mi történt jó barátjával, a dokival. Hogy hogyan ütöttem le, hogyan erőszakoltam le a torkán az italt és hogy hogyan segítettem át a mellvéden – és egyúttal a halálba. Hitetlenkedő arccal fogadta, és egy pillanatra félelmet láttam az arcán átsuhanni, és még valamit. Mintha megérezte volna, hogy talán mégsem olyan érinthetetlen, mint ahogy azt gondolta még egy perccel ezelőtt.

Néztem őt, és nem éreztem sem szánalmat, sem bűntudatot. Az összetört nő arca és fotói, és a férfi szenvtelen hidegsége, gúnyos vigyora, mely újra kiült az arcára, szinte önként mozdította a karom. Hátranyúltam, megmarkoltam az övembe dugott, .22-es kaliberű pisztolyomat és előhúztam. Amikor a kesztyűs kezemben meglátta a fegyvert, kikerekedett a szeme és rettegés ült ki az arcára. A két kis pukkanást talán meg sem hallotta, de amikor a mellkasához kapta a kezét, döbbenten látta meg a vöröslő foltot és kezén a saját vérét. Ebben a pillanatban valószínűleg már rájött, hogy tényleg nem fogok sehová sem menni az elméletemmel. A kezéről az arcomra emelte még a tekintetét, majd a földre roskadt.

Átléptem az utolsót ránduló testet és a szekrényhez léptem. Az aktatáskából kivettem 50 ezer dollárt. Ha majd megszámolják, fel sem fog tűnni, ennyit simán elkölthetett már. Sosem fog senkinek eszébe jutni, hogy az a pénz a felesége szüleihez fog kerülni... Felvettem a földről a töltényhüvelyeket, kinyitottam az ajtó és elhagytam a szobát – újra csak gyalog, elkerülve a liftet.

Köhögés, krákogás riasztott fel gondolataimból, az új halottkém köszörülte a torkát türelmetlenül, hogy vegyem már észre a jelenlétét.

– Igen? – kérdezem, mint aki elmélyülten gondolkodott az ügyön.

– Elvihetjük a testet, felügyelő úr?

– Ó, igen, persze. Nyugodtan, itt már végeztünk – mondom, azzal összecsukom az ágyon heverő táskát, és intek az egyik helyszínelőnek. – Ezt se hagyják itt. Viszlát, uraim!

Kimegyek a szobából, végig a folyosón, le a lifttel a földszintre – most nem kell lépcsőznöm. Elhaladok a recepciós mellett, és megüti a fülem, hogy reggel óta már újra üzemelnek a kamerák mindenhol, a folyosón is. Elmosolyodom.

Kilépek az ajtón a fénylő szürkeségbe, fázósan összehúzom a kabátomat és előhúzok egy újabb cigarettát. Öngyújtó kattan. A fellobbanó lánghoz érő dohány és papír sercegve gyullad meg, majd parázzsá, füstté alakul. Mélyet szívok a cigarettából. Behunyom a szemem, magam elé képzelem a nő összevert testét, zúzott arcát, kitört nyakát, a doki zuhanását az erkélyről, a döbbenetet és félelmet a szemében. Majd a férjet, ahogy rám meredt, amikor a mellkasából kiömlő vért meglátta az ujjain, végül az élettelen testét a földön… Nagyon lassan kifújom a szürke füstöt, és magamban elégedettséget érzek végre.

„Mert sosem lehet tudni, mi történik velünk.”

Ian Pole

Utolsó vakáció

A sirályok rikoltozva köröztek az öböl sziklái közt kígyózó móló felett, melynek a végére emelt csupa üveg, modern épület úgy verte vissza a reggeli napfényt, mint egy titángyermek parti fövenyen hagyott hatalmas üveggolyója. Figyelmeztető kürtszó harsant, és a tizenöt méter átmérőjű üvegfélgömb elvált a kis sziget melletti luxusszálloda platformjától, és lassan alámerült az óceánba. Belsejében, a kényelmes fotelekben ülő vendégek áhítatos arccal nézték a vastag páncélüveg túloldalán felsejlő korallfalat, és az a körül nyüzsgő színpompás élővilágot.

– Drága barátaim! – emelte fel poharát a bárpultnál álló szállodaigazgató, Amir Kumar. – Ezzel a lassú süllyedéssel kezdetét veszi hát a mi kis varázslatunk a Nautilius Gyöngyén! – Olyan büszkén mutatott a látványra, mintha minden egyes halat személyesen ő alkotott volna meg. – Hamarosan elérjük a tizenhét méter mélységben lévő dokkot, ahol meghitt társalgónk csatlakozik a szálloda víz alatti részéhez. Itt lesznek a lakosztályaik. A fitness és wellness részleg, az étterem, a búvárzsilip, no meg a kaszinó! És persze itt van ez a csodálatos, körpanorámás bár, ahonnan ez a megfizethetetlenül tökéletes látvány kényezteti önöket! Csak holnap, a reggeli elköltése után emelkedünk újra a felszínre, de biztos vagyok benne, hogy nem fognak unatkozni, míg idelent tartózkodunk!

A legelső fotelsorban ülő Monica Morallo az a típusú nő volt, aki negyvenes évei derekán is megőrizte sugárzó nőiességét és érzéki alakját. Mellkasán a platinába foglalt hatalmas ékkő jeges kék szikrázással kelt életre, amikor gazdája megmozdult. Keresztbe tette egymáson áramvonalasra teniszezett lábait, és a víz alatti korallszirt előtt nyüzsgő halakat szemlélve felsóhajtott.

– Hát ez tényleg gyönyörű! Köszönöm, hogy rábeszéltél, Edwin! Tudod, ezért a látványért még a társaságodat is el tudom viselni. Csupán egy ideig, persze – hajolt a bal oldalán ülő férfihoz.

Férje, Edwin Magney savanyú fintorral végighúzta mutatóujját vékony bajuszkáján, majd lesimította elegáns, fehér teniszpólóját, és nyögve feltápászkodott a fotelből.

– Biztosan látsz majd murénát is. Főleg, ha tükröződik az üveg, drágám. Én most odamegyek Rosenberghez, és körbeudvarlom. Később gyere te is. Hátha ő értékeli tündérien bájos személyiséged. Vagy a dekoltázsod. De legalább beszélgess Lillyvel! Tegyünk jó benyomást. Tudod, hogy mennyi minden múlik ezen! Közben útba ejtem a pultot. Azt hiszem, iszok egy duplát.

– Ki hitte volna! Már legalább négy perce nem ittál semmit – legyintett a férje után a nő és elfordult. A másik oldalán lévő fotelben egy deresedő halántékú, ötvenes évei végén járó férfi ült. Kifejezetten pimasz mosollyal nézett vissza rá. Az a fajta férfi volt, akinek jól áll a kor és az arrogancia. Monica utánozhatatlan gesztussal biggyesztette le az ajkát. Ebben a biggyesztésben egyszerre volt némi kislányos báj és némi megvetés. Kimért lassúsággal elfordította a fejét, és inkább újra a korallszirtnek szentelte a figyelmét. Diszkrét torokköszörülést hallott jobbról, így hát visszanézett. Az idősödő playboy nem átallott közelebb ülni.

– Bocsásson meg Mrs. Magney, hogy csak így ajtóstól rontok a házba, de félek, nem sok időnk lesz diszkréten beszélgetni, pedig igen fontos dolgot szeretnék önnek mesélni. Megengedi, hogy bemutatkozzam?

– Ha feltétlen ragaszkodik hozzá – sóhajtott a nő kelletlenül, és hátradőlt. – Mellesleg nem vettem fel a férjem nevét, így maradtam Morallo. Monica Morallo.

– Nagyon szép név – értett egyet bólogatva az ősz sármőr. – Tudhatok néhány Morallot a barátaim és üzlettársaim között. Még New Yorkból. William Tarbell vagyok, asszonyom.

A nő meglepődve felhúzta a szemöldökét, és teljesen a férfi felé fordult.

– Hallottam már önről! A híres ingatlanbefektető és bankár. Vito nagybátyám igen nagyra tartja önt.

– Az utóbbi években már inkább csak gyűjtőszenvedélyemnek élek. A különösen értékes ritkaságokért rajongok. Mint ahogy az ott szemközt ülő szakállas úriember is, aki nem más, mint Hamed bin Rashid sejk.

– Nos, attól tartok, nem ismerem az urat – rázta meg a fejét Monica, mire Tarbell bólintott egyet.

– Igen. Volt egy ilyen sejtésem. Nagyon össze fog törni a lelke, ha megsúgom, Mr. Magney nem feltétlenül azért hozta el erre a luxusnyaralásra, hogy a házasságukat helyrehozza?

– Nem – kocogtatta meg az állát a nő tűnődően a körme hegyével. – Igazából arra gondoltam, hogy megint a válásra próbál meg rábeszélni. Mintha az segítene rajta! Azt sem tudom, hogy egyáltalán hogy volt pénze kifizetni ezt. Nem igazán megy most a filmes szekér az én férjecskémnek.

– Nem akarom bántani Mr. Magney-t, de kevesebb pia, kevesebb kokain kellett volna. Meg több tehetség! – kuncogott Tarbell. – Akár a színészethez, akár a befektetésekhez. Ostoba üzletekbe forgatta a filmekért kapott pénzt. Könnyen jött, könnyen ment egy ideig… Aztán nem jött több pénz, mert Hollywood már nem kért belőle. Ó, a rajongók! Az ezerfejű cézár, ki dönt a sztárok sorsáról! Egyszer felkapják a színészt, aztán elfelejtik.

– Sosem volt ott a kiemelkedően nagy tehetségek között – legyintett Monica. – Csupán egy sármosan jóképű arc, egy szépen kidolgozott test, meg némi szikra. No meg Vito bácsi hátszele a producereknél. Mára mindezt megette az ital, meg a kokain. Igen sajnálatos. Azt a szikrát szerettem meg benne. Valóban a legnagyobbak közé emelkedhetett volna, ha azt a parázsló tehetséget, ami bujkált benne, jobban meglovagolja.

– Mindenki a maga életének a sorskovácsa, vagy sorsrontója – értett egyet Tarbell. – Viszont a rossz döntések rossz anyagi hátteret hoznak magukkal. És innentől nyer tartalmat a mi kis beszélgetésünk. A Sleza Oreza. Sajnálom, hogy tőlem tudja meg, de biztos forrásból tudom, hogy végső kétségbeesésében szeretett férje arra készül, hogy eladja Vito bácsi nászajándékát. A Tó Könnyét.

Monica megérintette a nyakában függő gyémántnyakéket és kurtán felkacagott.

– Ahhoz nekem is lenne egy-két szavam, azt hiszem! Nos, immár sejtem miért jött, Mr. Tarbell. Vito bácsi megnyugodhat. Én nem kívánom eladni a nyakéket.

– Tudja a történetét? – kérdezte a férfi, és előrehajolt. Forró lehelete csiklandozta a nő nyakát. – Csodálatos története van! 1827-ben I. Miklós orosz cár háborúban állt a perzsa sahhal, majd végül békét kötöttek. A békekötés gesztusaként a cár egy diplomatát küldött a sah udvarába. Alekszandr Szergejevics Gribojedofot, aki vesztére jóvátehetetlenül romantikus lelkületű férfiú volt. Két gyönyörű, fiatal orosz leány is volt a sah háremében, akik sanyarú sorsukról számoltak be a nagykövetnek, Ő nem hagyhatta senyvedni a két orosz virágszálat, így kalandos úton megkísérelte megszöktetni őket. A szöktetés nem sikerült, és a felbőszült sah kivégeztette Gribojedofot. Aztán hogy ne legyen újabb háborús konfliktus, kincsekkel halmozta el I. Miklós orosz cárt engesztelésül. Az ajándékok között ott volt a Sleza Oreza is, amit Gribojedof családja kapott meg, és az özvegye gyászában a tóba dobott. Innen a neve. Sleza Oreza, a Tó Könnye.

– Igen, mesélték a legendáját. Vito bácsikám vásárolta meg nekem nászajándékul egy orosz aukciós háztól.

– Azzal a feltétellel, hogy nem adhatja el! – emelte fel a mutatóujját Tarbell, mint egy szigorú tanító. – És a gyémántra fordított összeg nem feltétlen csak Vito pénze volt. Ez afféle… khm… kényszerű befektetés volt, hogy a család pénze kikerüljön a szövetségi nyomozóiroda látóteréből. A pénz átváltozott egy harminc karátos gyémánttá, majd önhöz került, mondjuk úgy; megőrzésre. És itt jövök a képbe én! Ha a fentiek ellenére mégis el kívánná adni, a Bellini-család felhatalmazott, hogy én vegyem meg. – A férfi mintegy bocsánatkérően elmosolyodott. – No, persze nem olyan áron, amit a sejk kínálna érte, hanem attól jóval jutányosabban. De így sem jár persze rosszul. Más úgysem venné meg. Ez a színes gyémánt túl egyedi ahhoz, hogy ne tűnjön fel azonnal a piacon. Titokban értékesíteni lehetetlen.

– Megértettem az üzenetet – bólintott a nő. – Én nem kívánom eladni. Ahhoz túl jól áll nekem! Ha a férjem efféle vágyakat dédelget. hát csalódni fog! Ezt tudathatja Vito bácsikámmal, illetve a Bellini-családdal. Így egyelőre nincs miről tárgyalnunk Mr. Tarbell, kivéve, ha Vito bácsi nem ragaszkodik hozzá, hogy visszaadjam.

– Természetesen nem ragaszkodik. Lekötelezne, ha Williamnek szólítana! – állt fel az ősz üzletember, és kezet csókolt a nőnek. – A gyémánt egyelőre a legjobb és legméltóbb helyen, az ön gyönyörű nyakában van! Amit akartam, elmondtam. Nem is zavarom tovább a pihenését.

– Köszönöm, William! Ön igazán elbűvölő! – mosolygott a nő, majd ahogy a távozó férfi után pillantott, meglátott valakit a vendégek között. Összehúzta a szemöldökét, mert először nem hitt a szemének, végül elmosolyodott. Egy szőke, hosszú hajú fiatalember sétált a pult felé összetéveszthetetlenül egyedi járással. Kisportolt testalkatához egyáltalán nem illő, szinte kényeskedve riszálós mozgás társult. Hogy lehet itt?! Tűnődött az asszony, majd felállt, és a pulthoz ment. Közben elkapta a hosszú hajú fiatalember pillantását, és diszkréten intett neki, hogy kövesse. A hosszú bárpultnál célzatosan úgy ült le, hogy egy bárszék szabadon maradjon közte és a fal között. A szőke férfi kamaszos félmosolyt villantott, és elértve a célzást elindult a felkínált hely felé, de megelőzték.

Egy hidrogénszőke nő csapott le a bárszékre, és vele együtt Monicára. A hosszú hajú fiatalember riadtan meghátrált a láttára.

– Mrs. Magney! Jaj, de örülök, hogy találkoztunk! Tudja hatalmas rajongója vagyok a férjének! – dobott egy kétszáz dolláros mosolyt a szőkeség, és felemelte a poharát. – Isteni ez a Mai Tai! Teljesen olyan, mint amit a Merchant Hotelben kevernek!

Monica enyhén összehúzott szemmel nézett végig a másik nőn, majd hidegen viszonozta a mosolyt.

– Köszönöm, de Krug pezsgőt iszom. És sosem voltam Mrs. Magney, de ezt ön nagyon jól tudja, miss Bell. Azt hiszem, inkább a lakosztályomban iszom meg az italomat, itt valahogy fullasztóvá vált a levegő…

– Várjon Monica! Rosszul kezdtem hozzá – tette le a poharát a szőke. – Gondolnom kellett volna rá, hogy felismer, de mindenképp szóba akartam elegyedni magával. Nem hivatalos minőségben vagyok itt!

– Szóval nem a Sztárharsona fizeti a leghírhedtebb tollnoka számláját? Nagyon örülök, hogy az újságírók megengedhetik maguknak az efféle luxusnyaralásokat.

– Csak beszélgetni szeretnék! – mondta a riporter szinte könyörgő hangsúllyal, de Monica felállt a bárszékről.

– Akkor gyorsan összefoglalom a mondanivalómat: A férjem a rövid pihenő után, újult erővel fog visszatérni a filmvászonra. Jelenleg is Rosenberggel, a producerrel tárgyal. Szóba került egy főszerep lehetősége, mégpedig egy Theo Uniquie filmben! Magánéletünkben az ön magazinja által százszor megírt, és alaposan kiszínezett zökkenőkön már túlléptünk. Láthatja: együtt nyaralunk! Mást nem kívánok önnel közölni sem most, sem a közeljövőben. Ah, épp megérkeztünk! Kinyílt a zsilip. Vacsoráig visszavonulok a lakosztályomba, hirtelen megfájdult a fejem. További kellemes napot önnek, kisasszony!

Olyan hirtelen indult el, hogy az épp megérkező pincér csak kiváló reflexeivel tudta megmenteni a tálcára halmozott pezsgőspoharakat. Monica végignézett a magas, sötéthajú férfin, akinek széles vállán csak úgy feszült a szálloda egyenruhája. Hideg, kék szemével, és törött orrával inkább tűnt rosszfiús karakterszínésznek, mint pincérnek. A nő mindenesetre elismerő mosollyal nyugtázta az ügyességét, és elvett egy poharat a tálcáról.

– Bocsásson meg Morallo kisasszony a sutaságomért – hajtott fejet egy biccentéssel a pincér. Kútmély, karcos hangja volt, amit a nő egyszerre talált izgatónak és fenyegetőnek. – Hamed bin Rashid sejk megkért, hogy tolmácsoljam abbéli reményét, hogy ön és tisztelt férje vele egy asztalnál költik el a vacsorájukat.

– Érzem, hogy ez a vacsora meg fogja feküdni a gyomromat – sóhajtott a nő, és még egyszer alaposan végignézett a pincéren, kiböngészve annak névtábláját is. – Hiába, ezt nem mondhatom le. Köszönöm, Lance! De majd mindent a maga idejében. Először is, ebből a pezsgőből legyen szíves, hozzon ahhoz a hátsó asztalhoz egy palackkal!

Később Monica meztelenül hevert lakosztálya kanapéján és a hatalmas üvegtábla túloldalán elterülő korallfalnál úszkáló ékfoltos Picasso-halakat nézte. A felszínen lassan leszálló éjszaka előbb mélykékre festette meg a tengerfenék látványát, majd felkapcsoltak sziklák közé rejtett lámpák, amik új árnyalatokkal gazdagították a képet. Jobban élvezte a lakosztálya adta örömöket, mint a nemrég elköltött sokfogásos ínyenc vacsorát. Ő inkább másfajta ínyencségnek hódolt. Ekkor kettő halkat koppantottak az ajtón, majd még kettőt. Monica maga köré tekerte a törölközőt és az ajtóhoz ment. Kilesett a kukucskálón a félhomályos folyosóra, majd kinyitotta az ajtót.

– Nocsak! Újra? Milyen kellemes meglepetés! – mosolyodott el és ellépett a küszöbről, hogy a másik be tudjon lépni.

– Sajnos nem olyan kellemes, mint gondoltad! – mondta a vendég, amikor bekattant mögötte a zár és szembefordult Monicával.

– Te?! – nyögte a nő és megrázta a fejét. – Nem tudom, mit tervezel, és mi ez a nevetséges játék! Nincs miről beszélnünk, megmondtam! És most takarodj!

– Ó, dehogyis nincs miről beszélnünk, te cafat!

A tűzjelző éles sípolását ide-oda dobálták az üres folyosók és termek. A fület bántó hang mindenhová bekúszott. Amir Kumar igazgató álomtól kótyagosan emelte fel a fejét az íróasztaláról és hunyorogva pillantott az órájára, ami közölte vele, hogy hajnali egy óra van. Kötelességtudóan azonnal belebújt a zakójába és kiszaladt a folyosóra irodának használt szobájából. A szálloda alkalmazottai már rohantak. Néhány vendég is kíváncsian kidugta a fejét. Lance, az új pincér állt meg az igazgató mellett.