Kedves Olvasó!

Egyszer, körülbelül tizenegy éves koromban megszöktem otthonról egy veszekedés után. Elvittem a kis bőröndömet a nagynéném és nagybátyám házába, akik kétutcányira laktak tőlünk, majd kijelentettem, hogy többé nem megyek haza. Miután a nénikém meghallgatta a panaszkodásomat, és főzött egy kis teát, csak annyit jegyzett meg: Azt hiszem, ideje telefonálnunk anyukádnak, hogy megmondjuk neki, hol vagy, nem igaz? Nem sokkal később édesanyám értem jött.

Most már mosolyogva idézem fel ezt az emléket, de ugyanakkor el is gondolkodtatott: vajon hogy alakulna a sorsa annak, aki el akar szökni otthonról, azonban nem tudja pontosan, hová menjen? Aki nem mehet vissza, mert túl veszélyes? Amikor egy idegen jelenik meg a Zsivány Zsebben, a Widdershins nővérek: Betty, Fliss és Charlie mágikus utazáson találják magukat. A történetben felbukkan még egy rejtélyes térkép, egy elátkozott hajóroncs és egy régi legenda, amely talán több igazságot rejt magában, mint sejtenénk…

Kedves Olvasó! Készülj fel egy kalandos utazásra a három testvérrel messze Varjúkőtől az ismeretlenbe, egy leheletnyi boszorkánysággal fűszerezve. Vigyázat – kalózveszély!

Fred Clifford
emlékére

(1950–2017)

Született sportoló volt.

Prológus

Élt egyszer réges-régen egy hatalmas boszorkány, aki a mocsár szélén lakott. Nem volt más társa, csupán a familiárisa: egy nagy, fekete holló.

Az emberek mindennap ellátogattak hozzá, hogy a segítségét kérjék, a boszorkány pedig rendszeresen patronálta őket egy kisebb pénzösszeg vagy szívesség fejében. A varázserejével rengeteg dolgot meg tudott gyógyítani: a bibircsókoktól kezdve a gondokon át, a törött ujjaktól egészen az összetört szívekig.

Egy nap különös látogatója akadt: a földesúr, aki álruhában jelent meg nála. Kegyetlen férfi volt, aki hallotta a meséket a boszorkány varázserejéről, és nem bírta elviselni annak gondolatát, hogy valaki még nála is gazdagabb vagy befolyásosabb lehet. Bár gyorsan megnyugodott, hiszen a boszorkányt még véletlenül sem lehetett volna gazdagnak nevezni, váratlanul beleszeretett. Azonban a boszorkány nem viszonozta a férfi érzéseit, még akkor sem, amikor ledobta magáról az álruhát, és felfedte valódi kilétét.

Mivel képtelen volt kiverni őt a fejéből, a földesúr újra meglátogatta. Nem értette, miért nem viszonozza a szerelmét a boszorkány, ettől pedig hirtelen haragra gerjedt, és elrendelte, hogy vakítsák meg a nőt.

– Ha nem nézel rám, és nem szeretsz belém, akkor mást se láss – jelentette ki. Azonban a földesúr emberei megszánták a boszorkányt, és csupán az egyik szemét vették el tőle.

– Megfoszthatsz a szemem világától – mondta a boszorkány –, de mindig tisztán foglak látni.

Ezután elvarázsolt egy régi követ, amelynek egy lyuk volt a közepén, hogy varázsszemként használja a helyett, amit elvesztett.

Amikor a földesúr harmadjára is visszatért hozzá, és a boszorkány érzései továbbra sem változtak, újra elveszítette hidegvérét. Ezúttal azt követelte, hogy némítsák meg.

– Ha nem mondod, hogy szeretsz – kezdte a férfi –, akkor egyáltalán meg se szólalj. – Utasította az embereit, hogy vágják ki a nő nyelvét, és dobják a mocsárba. De miután a földesúr távozott, a boszorkány hollója éles, rekedt hangú károgásba fogott:

– Lehet, hogy elvetted a nyelvemet, de soha nem fogsz elhallgattatni.

Amikor a földesúr az utolsó látogatásakor szembesült azzal, amit a boszorkánnyal tett, már rá sem bírt nézni.

– Idesüssetek, milyen ronda és furcsa teremtmény ő! – kiáltotta. – A hollón keresztül hallatja a hangját, pedig tudvalévő, hogy ez a madár a halál hírnöke! Szabaduljatok meg tőle!

Megidézve a mocsári ködöt, a boszorkány az üstjével, a hollójával és a mágikus boszorkánykövével együtt egy kis csónakba ült, és elmenekült; messzire evezett a mocsáron egészen a nyílt tengerig. Ott talált egy aprócska szigetet, amelyet minden oldalról víz vett körül, ameddig csak a szem ellátott, és a hollójával ott telepedett le.

Egy ideig a boszorkány és a holló egyszerű, boldog életet élt, nem zavarta őket senki. A boszorkány megöregedett, és nem érdekelték többé mások kicsinyes kérései.

Aztán egy napon észrevette őt néhány halász, akiket a szigete közelébe sodort egy szeszélyes hullám. A boszorkány megsajnálta őket, és egy hatalmas kagylóhéjba fújva megidézte a szelet, amely a hazafelé vezető biztonságos útra sodorta a halászokat. Miután hazatértek, a férfiak elkezdtek a különös nőről regélni, aki a varázserejével segített nekik. Nem sokkal később ezek a történetek eljutottak a gonosz földesúr fülébe. Akkorra már megnősült, és rég elfeledkezett a boszorkányról, azonban a mese felkeltette a kíváncsiságát, és azon kapta magát, hogy nem bír nyugodtan aludni, tudva, hogy a boszorkány még életben van.

Fogott egy csónakot, és addig evezett a tengeren, amíg megtalálta a sziklaszirtet, ahol a boszorkány élt a hollójával. Először alig ismerte fel, hiszen a nő megöregedett, ráncos lett a bőre, és megőszült; megviselte az ezernyi tengeri vihar, amelyet át kellett vészelnie. De amikor a holló megszólalt, azonnal tudta, hogy ő az, és a nő is emlékezett rá.

– Azért jöttem, hogy a bocsánatodért esedezzek – vallotta be. – Ártottam neked, és nagyon sajnálom.

A boszorkány fontolóra vette a szavait. Annak ellenére, hogy végtelenül neheztelt a férfira, még mindig ott lakozott a jóság a szívében, így eldöntötte, hogy ad neki egy esélyt arra, hogy jóvátegye a vétkeit.

Megtöltötte tengervízzel az üstjét, beledobta a holló egyik tollát meg néhány tárgyat, amelyet a víz a partra sodort: egy régi csizmát, egy szakadt halászhálót, egy gombot, egy vajazókést és egy patkót. A keverékhez hozzátette a boszorkánykövet is, amelyet mágikus szemként használt.

Amikor az üst szárazra főtt, az összes tárgy átalakult valami mássá. A holló tolla aranytojás lett. A csizma egy pár gyönyörű, új cipő, amelyet a legnemesebb bőrből készítettek. A patkóból szerencsehozó nyúlláb vált, a gombból puha bársonyköpeny, a vajazókésből ékkövekkel kirakott tőr, a halászhálóból pedig egy gombolyag erős fonal. Csupán a boszorkánykő nem változott. A nő kivette az üstből, és bedobta a tengerbe.

– Választási lehetőséget kínálok neked – károgta a holló. – A döntésed elvezet ahhoz, amit érdemelsz. Az a kő most már egy sziget. Ha őszintén a megbocsátásomra vágysz, keresd meg a szigetet, és hozd vissza nekem az első élő dolgot, ami keresztezi ott az utadat. Ha ezt megteszed, megbocsátok. Vegyél el valamit az üstből, azonban figyelmeztetlek: csupán egyetlen tárgy lehet a segítségedre, mivel az elvarázsolt. A többi balszerencsét hoz majd a fejedre.

A földesúr szeme ravaszul felvillant.

– Mi van még azon a szigeten?

– A szíve tele van örökké tartó gazdagsággal – válaszolta a holló. – De neked nem kell ezzel foglalkoznod. Már így is épp elég nagy vagyonod van.

A földesúr habozás nélkül belenyúlt az üstbe, és szemügyre vette a különös tárgyakat. Végül a tőrre esett a választása. Miközben elindult, a gondolatai folyamatosan a rejtélyes sziget körül jártak, de megesküdött, hogy teljesíti a boszorkány kérését, és visszatér az első élő dologgal, amit megpillant. Azonban mire a sziget közelébe ért, már csak arra bírt gondolni, hogy mi lakozhat a szívében.

Tényleg jómódban élek, merengett, de vannak még nálam is gazdagabb férfiak, és szeretnék közéjük tartozni. Nem sokkal később a szeme épp olyan fényesen csillogott, mint az ékkövek a képzeletében.

– Megfogom az első élő dolgot, ami az utamba kerül – motyogta magában –, mielőtt elkezdem keresni a kincset. Akkor a visszatérésemkor odaadhatom a boszorkának, és soha nem fogja megtudni, mit tettem még.

Ahogy kikötött a csónakjával, észrevett egy apró, göcsörtös gyökeret, amely a sziget szélénél nőtt a sziklák közti repedésből. Kitépte és zsebre dugta, aztán felmászott a sziklákon. Ezzel egy időben hatalmasat mennydörgött az ég. A földesúr lába megcsúszott, és beszorult egy mély hasadékba, amely a semmiből nyílt meg. Minden erejét megfeszítve igyekezett, azonban nem tudta kiszabadítani magát még a tőrrel sem, amelynek a pengéje meghajlott, mint egy nádszál a szélben…

A férfit soha többé nem látták.

És bár számára ez a véget jelentette, egy mesének csupán a kezdete volt, amelyet később generációról generációra továbbadtak: a rege egy félszemű boszorkányról, aki meg akarta leckéztetni a kapzsikat, és jutalmazni az arra méltókat. Idővel a történet átalakult, ahogy ilyenkor lenni szokott, de a sziget maradt, a boszorkánnyal, a hollóval és a furcsa tárgyakkal egyetemben, amik néha változtak, attól függően, hogy ki mesélte a történetet. A hosszú évek folyamán a legenda időnként elcsitult, de alkalomadtán új erőre kapott, hogy a kapzsi, ambiciózus, telhetetlen emberek fülébe jusson. Mivel a mesék, akárcsak a varázslat, túlélhetik az embert, aki elmormolta őket.

És a varázslat, akárcsak a mese, mindig, mindig nyomot hagy maga után.

1.

A Zsivány Zseb

A börtön harangja épp teaidő után kondult meg.

Mély, monoton, hosszan elnyúló hang volt ez, mintha a harang levegőt vett volna két sietve elhadart pletyka között.

A Zsivány Zsebben a szóbeszéd úgy izzott fel, mint a zsarátnok a kandallóban.

Betty Widdershins abbahagyta a söprögetést, és aggódva pillantott fel, ahogy a motyogás végigszántott a kocsmán. A nővére, Felicity – vagy ahogy mindenki hívta, Fliss – felemelte tekintetét a kiloccsant sörfoltról, amelyet a pulton törölgetett, és farkasszemet nézett Bettyvel. A harang figyelmeztetés volt: mindenki menjen be az utcákról. Maradjanak az otthonaikban. Zárják be az ajtókat. Fliss letette a rongyot a kezéből, és elkezdte kiszolgálni a törzsvendégeket, akik egymás után döntötték magukba a feleseket. A vendégek mindig megszomjaztak, amikor megeredt a nyelvük.

– Valaki megszökött, ugye? – kérdezte mogorván Charlie, a legfiatalabb Widdershins lány. A bárpultnál ült, és nem túl lelkesen piszkálta a csipkefodrot a ruháján.

– Igen – válaszolta Betty. Eszébe jutott a többi alkalom, amikor megszólalt a harang. Az egyik legrosszabb dolog Varjúkőben az volt, hogy túlságosan közel laktak a börtönhöz, amely a mocsár túloldalán terült el. Bár a szökések igen ritkának számítottak, de előfordultak; és minden alkalommal a feje tetejére állították a kisváros életét.

– Túl hangos! – panaszkodott Charlie, és a fülébe dugta az ujjait.

– Igazad van! – A lányok nagymamája, Nyuszi Widdershins mogorván lecsapott egy pint olcsó sört egy ősz hajú vendég elé. – Erre egyáltalán nem volt szükségünk, ráadásul pont ma! – Lesújtó pillantást vetett a látogatóra. – Nem megmondtam, hogy hozd rendbe magad, Fingerty? Az is épp elég nagy baj, hogy odakint körbe vagyunk véve csőcselékkel, de hogy már a vendégeink is úgy néznek ki, mint a huligánok!

– Rendbe hoztam magam! – tiltakozott Fingerty sértetten, de azért elővett egy fésűt a zsebéből, és elkezdte birizgálni vele zilált haját, miközben Nyuszi eltrappolt, valószínűleg azért, hogy beleszívjon egyet a pipájába.

Fliss, arcán halvány mosollyal egy kis portóit csúsztatott Fingerty pohara mellé.

– A ház ajándéka – mondta. – Csak ne szólj róla a nagyinak.

Fingerty összepréselte ajkát, és mogorva arckifejezése ellágyult.

Betty nekitámasztotta a seprűt a legközelebbi kandallónak, és körbenézve megpróbálta egy idegen szemével látni a kocsmát. Nem volt könnyű feladat, mert a Widdershins család nem csupán a Zsivány Zsebben dolgozott; ott is éltek. Betty már annyira hozzászokott az ütött-kopott helyhez, hogy jóformán észre sem vette a foszló szőnyegeket és a leváló tapétát. Azonban aznap a viharvert berendezés jobban szemet szúrt, mint egy vörösbegy a varjak között.

Végighúzta kezét nedves homlokán. Túl meleg volt ahhoz, hogy az összes kandallót begyújtsák, de a nagyi ragaszkodott hozzá, mert úgy vélte, ezzel otthonosabbá tehetik a fogadót. Betty és testvérei egész nap keményen dolgoztak; feltöltötték a tűzifakészleteket, padlót söprögettek, és addig polírozták a sárgaréz edényeket, amíg csillogni nem kezdtek. Fliss még sütött is, hogy házias illatok terjengjenek a levegőben. Eddig rendben volt minden… kivéve a nagyi búskomor hangulatát, amely elrontotta a légkört.

Betty odalépett Charlie-hoz, aki tíz perc alatt már harmadszor ment oda a bepárásodott ablakhoz.

– Nagyinak nem szabadna így beszélnie a vendégekkel – jegyezte meg a húga. – Vagy nem marad egy sem!

Betty felhorkant.

– Úgy véled? A Dölyfös Róka majdnem három kilométerre van innen, ráadásul kétszer annyiért adják a sört, mint mi! – Közelebb hajolt az ablakhoz, és egy foltban letörölte, hogy kilásson az utcára.

– Mostanra már ide kellett volna érniük.

– Bárcsak sietnének, hogy levehessem ezt az átkozott ruhát! – motyogta Charlie, és képtelen volt veszteg maradni, ezért idegesen toporgott. – A puccos ruháktól viszketek!

– Legalább most nem a tetvektől – vágta rá Betty.

Charlie elvigyorodott, és felhúzta szeplős orrát. Kivételesen szalonképes volt a megjelenése; barna haját szépen kifésülték, és szalagokkal két fényes lófarokba kötötték. Betty tudta, hogy nem fog sokáig tartani.

– Régóta nem vagyok tetves – válaszolta Charlie büszkén, és kidugta nyelvét a kis lyukon, ahonnan hiányzott az első foga. – Pontosan hat hete!

– Jóságos ég! – motyogta Betty szórakozottan, de még mindig az ablakon bámult kifelé. A napfény gyorsan halványult a Zöld Zug fölött, de néhány tavaszi virág még dülöngélt a szellőben, amely megzizzentette a füvet, és megnyikorgatta a Zsivány Zseb falára akasztott táblát. Betty szemügyre vette; a vastag betűkkel írt szó úgy lengett a levegőben, mintha valaki integetett volna, hogy felhívja magára a figyelmet: ELADÓ.

– Ide fognak érni – motyogta, de minden eltelt perccel egyre bizonytalanabb lett. A tábla ismét megnyikordult, mintha gúnyosan kinevette volna őket. Egy fekete varjú ült a tetején, és miközben világító gyöngyszemével bámulta Bettyt, csatlakozott hozzá egy második, majd egy harmadik madár is. A lánynak eszébe jutott a nagyi egyik varjas babonája:

Egy – jön a mocsári köd,

Kettő – elfog a bú,

Három – nagy útra indulsz…

Betty figyelte, ahogy a harmadik varjú elrepül, így nem maradt, csak kettő. Nem hitt a hülye babonákban, de akkor miért lett hirtelen annyira ideges?

– A fogadót legkésőbb tavaszra el fogjuk adni, majd meglátjátok – mondta nekik az apjuk, miután az új év első hetében kiakasztotta a táblát a falra. De nem így történt. A hetekből hónapok lettek, és már szinte beköszöntött a május. Nagyi először el sem akarta adni a Zsivány Zsebet. Betty ötlete volt az egész, és rengeteget kellett győzködniük a nagymamájukat, hogy ő is belássa: épp itt az ideje kitárni a szárnyaikat, és elhagyniuk Varjúkőt.

– Bárhová mehetünk – húzta el Betty a mézesmadzagot az orra előtt. – Gondolj bele! Nyithatnánk egy kis teázót a tenger mellett, vagy akár egy fagylaltboltot… Valamit, ami mindannyiunkat jobb kedvre derít.

Ahogy arra számítani lehetett, a fagyi említésével azonnal maga mellé állította Charlie-t, és a gondolat gyökeret vert a fejükben.

Azonban a költözés korántsem volt olyan egyszerű, mint amire Betty számított. Bár a Zsivány Zseb már nem volt annyira lepukkant, mint korábban, azért előkelőnek sem lehetett nevezni. Nem telt el úgy hét, hogy ne essen le valahol egy csempe, vagy ne kelljen megjavítani egy zsalugátert. Az apjuk most is épp az emeleten bütykölt valamit.

– Felújítandó – magyarázta nagyi annak a két embernek, akik eljöttek megnézni a helyet, mióta kiakasztották az eladó táblát. – Évek óta a Widdershins család tulajdonában van!

Azonban az igazi problémát nem a kocsma jelentette, és ezzel mindannyian tisztában voltak. Hanem az elhelyezkedése. Egy sivár kis szigeten, körülvéve szitáló ködös mocsárral, szemben egy hatalmas börtönnel, Varjúkő nem az a hely volt, ahová az emberek szívesen ellátogattak, hacsak nem volt muszáj nekik. Ez volt a legnagyobb a négytagú szigetcsoport közül, amit közös néven mindenki csak Letargia-szigetekként emlegetett. Varjúkő legtöbb lakosának élt valamilyen rokona a börtönben, akihez közel akart maradni, de a környező szigetekről is számos elítélt került oda.

Veszélyesek, gondolta Betty megborzongva. Csalók, tolvajok, sőt gyilkosok is… mind bezárva, csupán egy kompútnyira a Vezeklés szigetén. A mögött a kisebb Sirató-sziget helyezkedett el, ahová Varjúkő halottjait temették. Az utolsó szigetnek a Tortúra nevet adták, és ez volt az egyetlen, ahol Betty és testvérei még sohasem jártak. Oda küldték ugyanis a száműzötteket, és rajtuk kívül senki nem tehette be a lábát arra a szigetre.

Betty Fingertyre pillantott, aki még mindig összegörnyedve ült a bárszékén. Ráncos homlokán egy ér egy ütemre lüktetett a megkonduló haranggal.

Mindenki ismerte a múltját; először börtönőr volt, majd később ő maga is bűnöző lett. Fingerty egyedül többet tudott Tortúráról, mint bárki más a Zsivány Zsebben, ugyanis régen segített embereket csempészni; azokat, akik kétségbeesetten menekülni szerettek volna a szigetről.

– Átkozott időzítés – motyogta Fliss. – Mindent olyan szépen kicsinosítottunk, erre ez a szörnyű lárma elrontja az egészet!

– Semmit nem ront el – vágta rá a nagyi, miközben előbukkant az emeletre vezető ajtó mögül. – Az igazat mondja, ennyi! – Tehetetlenül körbemutatott, és olyan tüzes tekintettel meredt a kandallóra, mint az abban pattogó lángok. – Kit akartunk átverni? Kétségbeesetten próbáljuk leplezni a valóságot, hogy ez nem más, csupán egy lepukkant ivó… a társadalom selejtjének!

– Nagyi! – kiáltotta Fliss. – Ne mondj ilyen szörnyűséget!

– Ez az igazság! – csattant fel a nagyi, majd megmarkolt egy poharat, és whiskyt töltött magának. – Addig suvikszolhatjuk ezt a helyet, ameddig csak akarjuk, akkor sem fog változni semmi. Már az elején megmondtam: nem csinálhatsz selyemerszényt egy malacfülből!

Charlie undorodva felhorkantott.

– Pfuj! Miért akarna valaki ilyet csinálni?

– Nem szó szerint értette – magyarázta Fliss. – Nagyi azt akarta kifejezni ezzel, hogy semmi értelme úgy tenni, mintha a Zsivány Zseb más lenne, mint ami.

– Ez azt jelenti, hogy levehetem ezt a ruhát? – kérdezte Charlie azonnal.

– Még nem – felelte Betty. – Lehet, hogy ideérnek.

– Már tizenöt perce itt kéne lenniük – vágta rá nagyi sötéten.

– Talán… – habozott Fliss. – Nem lenne baj az sem, ha itt maradnánk.

– Tessék? – Charlie méregbe gurult. – Miért maradnánk, amikor nyithatunk egy fagyizót is? – Zöld szeme elkerekedett, és mohó fény gyúlt benne. – Gondolj a sok-sok ízre… az erdei gyümölcsös öntetre…

– Arról nem is beszélve, hogy megőrülök attól, hogy veletek kell egy szobában laknom – szólt közbe Betty.

– Én szeretek egy szobában lakni veletek! – tiltakozott Charlie.

– Én is, de kezdünk kifogyni a helyből – mondta Betty. – A sok háziállatod, meg Fliss tengernyi szerelmes levele…

– Aligha lehetne tengernyinek nevezni – motyogta Fliss, de közben fülig pirult. – Az a lényeg, hogy ez a hely az otthonunk.

Betty érezte, hogy egyre frusztráltabb lesz. Persze, mert Flissnek mindig szentimentális hangulatba kell kerülnie!

– Tudom – sóhajtotta a nagyi, és ellágyult a hangja. – De a gondolat, hogy nem mehetünk el… Nos, ettől kevésbé tűnik otthonnak, és inkább olyan, mint a… börtön.

A lányok elnémultak, és sokatmondó pillantást váltottak egymással. Ők mindenkinél jobban tudták, milyen érzés csapdában lenni. Betty tizenharmadik születésnapjáig a Widdershins család el volt átkozva, ami megakadályozta, hogy elhagyják Varjúkőt. De Betty és testvérei megtörték az átkot… egy kis családi mágia segítségével. Ez egy olyan titok volt, amiről csak a három nővér tudott. Márpedig a Widdershins lányok jól tudtak titkot tartani.

– Fliss – szólalt meg Charlie hirtelen a levegőbe szimatolva. – Mi ez a szag?

– A fészkes fenébe! – kiáltotta Fliss, és berontott az emeletre vezető ajtón. Néhány perccel később egy tálca megszenesedett mézeskalács-figurával tért vissza, és elkezdte körbekínálni.

– Ezt nem tudom megenni – kiáltotta Fingerty, szemügyre véve egy odaégett darabot. – Kitörne a fogam!

– Csak a széle égett meg – vágta rá Fliss sértődötten. Félresöpörte sötét frufruját a szeméből, és nagyokat pislogott.

Betty az utolsó szénné égett mézeskalácsért nyúlt, és igyekezett, nehogy köhögni kezdjen, ahogy a füst leszaladt a torkán.

– Hmm – motyogta nem túl meggyőzően.

Mielőtt Fliss reagálhatott volna, Charlie elvett magának két nagyobb darabot.

– Egy nekem és egy Hoppnak.

– Már megint arról a patkányról beszélsz? – kérdezte nagyi, és határozottan csípőre tette a kezét. – Ó, Charlie. Ha már muszáj, hogy legyen egy képzeletbeli háziállatod, miért nem választottál valami aranyosat?

– A patkányok igenis aranyosak – felelte Charlie, és közben dacosan rágcsálta a mézeskalácsot. – Ne aggódj, nagyi. Biztonságban van a zsebemben.

– Hát, akkor maradjon is ott – motyogta a nagyi.

Betty magára hagyta Charlie-t és nagyit a képzeletbeli patkányokkal. Miután eltűnt Fliss látóköréből, bedobta az odaégett mézeskalácsot a legközelebbi kandallóba. Újra az ablakhoz sétált, eltekintett a száraz madárberkenye-hajtás meg nagyi többi szerencsehozó amulettje mellett, és az alkonyatot figyelte. Az esti köd elkezdett belopódzni a kisvárosba a mocsár felől, és a rossz előérzet, amely korábban elfogta Bettyt, most ismét felerősödött. Mindig kinevette a nagyi babonáit, azonban azt senki nem tagadta, hogy a Widdershins családnak bőven kijutott a balszerencséből. Talán ez olyasmi volt, ami elől nem menekülhettek el olyan egyszerűen… ahogy Varjúkő városától sem bírtak megszabadulni.

A fátyolszerű szürkeségben kirajzolódott egy ember alakja. Egy börtönőr járta az utcát, és bekopogtatott a házakba. Betty tudta, hogy hamarosan többen is lesznek. Keresni fogják azt, aki meg mert szökni a börtönből. Az őrök nem fognak addig leállni, amíg meg nem találják a rabot. Hamarosan átszelik a rétet, és megérkeznek a Zsivány Zsebhez, hogy körbeszaglásszanak, kérdezősködjenek és gyanúsítgassanak.

Betty mozgásra lett figyelmes a hatalmas tölgyfánál. Két alak állt az árnyékban az ágak alatt, és egyenesen a Zsivány Zsebet bámulták. Nehéz volt megállapítani, de inkább férfiak lehettek. Bettynek felgyorsult a szívverése. Biztos, hogy őket várták, ők a lehetséges vevők… nagyi azt mondta, hogy testvérek. A mozdulataikból Betty meg tudta állapítani, hogy veszekedtek.

Az egyikük türelmetlenül kalimpált a kezével, és tett egy lépést a fogadó felé. A másik megrázta a fejét, majd először a kocsmára, utána pedig a házaló börtönőrre mutatott. Betty összeszoruló mellkassal figyelte, ahogy a komp felé fordulnak, és egy ütemre lépkednek a kongó börtönharanggal. El tudta képzelni a beszélgetésüket: Nem éri meg… Miféle hely ez? Találhatunk ennél jobbat is…

Betty homályos szemmel, csalódottan hátrált el az ablaktól. Nagyinak igaza volt, gondolta. Nem egyhamar fogják eladni ezt a helyet.

Azonban nagyi sem volt tévedhetetlen. A Widdershins családhoz valóban érkezni fognak látogatók az éjszaka folyamán… csak nem éppen azok, akikre számítottak.

2.

A varjú ómen

– Charlie! – kiáltotta Fliss. – Miért van tele morzsával az ágyam?

– Mert az enyémre nem ülhettem. – Charlie letörölte az álláról a vajat, és rámutatott az ágyra, amin Bettyvel osztozott. – Elfoglalja az egészet. Mint mindig.

Fliss belibbent a hálószobába, és megtörölte rövid, sötét haját. Párás, rózsaszirom-illatú levegő követte. Leseperte a morzsákat a párnájáról, aztán megállt a tükör előtt, és boldogan sóhajtozva fésülni kezdte nedves haját.

Betty felpillantott a térképekről, amelyeket szétterített az egész ágyon.

– Legalább egyikünknek tetszik nagyi új szabálya a heti két fürdésről – jegyezte meg.

Már este volt. A sötétség nekifeszült a huzatos ablakoknak, a földszintről pedig tompa hangok szűrődtek fel, ahogy nagyi zárni készült a Zsivány Zsebet éjszakára.

Korábban, amikor az őrök megérkeztek, és bedörömböltek gumibotjukkal az ajtón, majd mogorván feltették kérdéseiket, némaság borult az egész helyre, amitől a harang kolompolása még fülsiketítőbb lett.

– Két szökevény – mondták, amitől mormolás futott végig az egész kocsmán. – Az egyik partra vetődött, majdnem megfulladt; nem valószínű, hogy túléli az éjszakát. A másik még szökésben van… – Aztán nagyjából egy órával a börtönőrök távozása után a harang végre elhallgatott.

Betty azt hitte, megkönnyebbül majd – biztos megtalálták, akit kerestek –, de még most sem tudott szabadulni rossz előérzetétől. Próbálta elhitetni magával, hogy csak az őrök fenyegető jelenléte miatt érzi kényelmetlenül magát. Utoljára néhány hónappal korábban jelentek meg így a Zsivány Zsebben, hogy két börtönőr után érdeklődjenek, akik nyom nélkül eltűntek – és akkor is mindenki feszült lett a jelenlétüktől.

– Alig várom, hogy eladjuk ezt a helyet – szólalt meg Charlie, visszarántva Bettyt a jelenbe. Egy újabb falat pirítóst tömött a szájába. – Akkor abbahagyhatjuk ezt a sok kiöltözést és mosakodást. Már heti egy fürdés is épp elég rossz volt.

– Szappankerülő – motyogta Betty, bár titkon ő is egyetértett a húgával. Nem mintha bánta volna a fürdést, de az is egy volt a sok dolog közül, ami idegesítően begöndörítette a haját.

– Ezúttal mit keresel? – kérdezte Charlie, ahogy leült az ágy szélére.

– Felfedezésre váró helyeket – válaszolta Betty. Egy pillanatra elcsitult gyötrő aggodalma, és elfogta az izgalom, mint mindig, amikor a térképeket tanulmányozta. Annyi helyet kell még felfedezniük! Egy egész világ vár rájuk Varjúkövön kívül. Hol fognak végül kilyukadni?

– Mit szóltok ehhez: Mohos Völgy. Izgalmasan hangzik. Van ott egy erdő, meg kastélyromok…

Fliss felhorkant.

– Nem tudhatod egy helyről, hogy milyen, pusztán a hangzása alapján!

– De Varjúkőről igen – vágta rá Betty. – Nyomasztónak hangzik, és az is.

– És ott mi van? – szólt közbe Charlie, és veszélyesen közel tette mocskos ujját Betty értékes térképéhez. – Ott, a tenger mellett. Kol… Kol…

– Kolduspihenő – fejezte be Betty. – Találó. Elvégre a koldusok nem válogathatnak, legalábbis nagyi mindig ezt mondja. Mi pedig azok vagyunk. – Félreütötte Charlie kezét. – Már megint belenyúltál a levenduladzsembe, te kis falánk szörnyeteg?

– Igen. – Charlie leugrott az ágyról, és lenyalta ujjait. Odasétált a komódhoz, felemelte a festett, fából készített matrjoska babákat, majd elkezdett babrálni velük.

Betty, amikor meglátta, mire készül a húga, odatátogta neki, hogy ne, de elkésett. Charlie egyetlen mozdulattal elforgatta a külső baba két felét az óramutató járásával ellentétes irányban, és közben huncut tekintettel méregette Flisst.

Nővére, aki éppen házi készítésű illatanyagot permetezett a csuklójára, hirtelen felsikkantott, ahogy egy háromlábú, barna patkány jelent meg előtte láthatóan a semmiből.

– Charlie! – kiáltotta. A parfümösüveg kicsúszott a kezéből, és a padlón landolt, tartalma pedig lassan kifolyt belőle. – Te meg az az átkozott patkány! Hagyd abba!

Charlie felemelte a patkányt, és hangosan kuncogott.

– Ó, Hopp – suttogta vidáman. – Jól megijesztettük, nem igaz?

Fliss összeszorította az ajkát.

– Tudod, hogy ez a baba nem játék.

– Flissnek igaza van – mondta Betty, miközben összetekerte a térképeit, és eltette őket, majd kivette a matrjoska babákat húga kezéből, és gyengéden meghúzta Charlie lófarkát. – Nem valami bűvészholmi, amit kedved szerint használhatsz, amikor csak akarsz. – Betty szeretetteljesen megsimogatta a sima fát. – Titkos… különleges. Legbecsesebb tulajdonunk.

Tizenharmadik születésnapján kapta a nagymamájától; az ajándékot generációkon át a Widdershins család nőtagjai adták tovább egymásnak. De nem hétköznapi matrjoska babák voltak.

– Én egy csipetnyi mágiának nevezem őket – mondta a nagyi. Betty alig hitt a szemének, és végtelenül izgatott volt, ahogy mindent megtudott a babák különös varázserejéről. Amikor a második legnagyobb babába betette egy kisebb személyes holmiját, képes volt láthatatlanná válni. Ha a harmadik babában elrejtett valamit egy másik személytől, az illető is eltűnt. Mindkét esetben a babákat egymásba kellett helyezni úgy, hogy a díszítésük tökéletesen illeszkedjen egymáshoz. Abban a pillanatban, ahogy a legkülső baba is a tökéletes pozícióba került, a célzott személy – vagy személyek – eltűntek. Ahhoz, hogy megszüntessék a varázslatot, és újra láthatóvá váljanak, a külső baba tetejét teljesen körbe kellett fordítani az óramutató járásával ellentétes irányban.

Ahogy Betty kinyitotta a babát, megcsóválta a fejét. A harmadik belsejében ott volt egy hosszú, vékony patkánybajusz.

– Csak neked jut eszedbe, hogy ezzel rejts el egy patkányt – jegyezte meg Betty, és elmosolyodott, miközben összeborzolta Charlie egyébként is kócos haját.

A húga vigyorogva megérintette kis pisze orrát.

– Valahogy el kell dugnom a nagyi elől.

– Bárcsak előlem is elrejtenéd – motyogta Fliss.

– Kit rejtene el? – mennydörögte egy hang, mire mindhárom lány ijedten megugrott.

Betty ösztönösen összezárta a babát, úgy igazítva a külső felét, hogy Hopp eltűnjön Charlie karjában. Pont akkor tette a háta mögé a matrjoska babát, amikor az apjuk bedugta a fejét a szobába.

– Senkit! – vágták rá kórusban.

Barney Widdershins elvigyorodott; arca kerek és pirospozsgás volt, mint nagyié, haja pedig épp olyan madárfészek, mint Charlie-é.

– Egy pillanatra azt hittem, Fliss megint az egyik hódolóját bújtatja – jegyezte meg viccesen.

Fliss elpirult, és rácsapott az apjára a törölközővel.

– Mész valahova? – kérdezte Betty, amikor észrevette, hogy apjuk felvette a kabátját.

A férfi bólintott, és megvakarta borostás állát.

– Felszállok az utolsó Mocsárlábba tartó kompra. Reggel aukcióra bocsátanak ott egy kocsmát, és arra gondoltam, talán felkelthetem valaki érdeklődését, hogy megvegye ezt a helyet. Holnap uzsonnára már biztos itthon leszek. – Megpöckölte Charlie orrát. – Mármint, ha nem faltok fel mindent!

Apjuk könnyed szavai elhessegették Betty aggodalmait. Ha valaki képes volt rábeszélni egy vevőt, hogy megvásárolja a Zsivány Zsebet, az csak Barney Widdershins lehetett. Mindig el tudta bűvölni az embereket, és ezt a képességet Fliss is örökölte tőle (azzal a tulajdonsággal egyetemben, hogy hajlamos volt olyan dolgokat is kifecsegni, amikről jobb lett volna mélyen hallgatni).

Miután mindhárom lányát megpuszilta, Barney Widdershins lesétált a nyikorgó lépcsőn. Betty az ablakból figyelte, ahogy átszeli a Zöld Zugot, és eltűnik az egyre sűrűsödő ködben, magával cipelve az összes reményüket.

Valamivel később Betty összerezzenve ébredt fel az ablaktábla csattogására. A résen bezúduló huzat nyirkos párával lepte be párnáját. Az álom elnehezítette a szemhéját, ő pedig még mélyebbre fúrta magát a takarója alá. Aztán valami miatt kinyitotta a szemét.

Csend volt a szobában. Túl nagy csend. Betty megfordult, és álmosan összehúzta a szemét, hogy jobban lásson a sötétben. Charlie hangos alvó volt, és általában szuszogással és horkolással törte meg a csendet. De Betty most nem hallott semmit, csupán a saját légzését. Kipislogta az álmot a szeméből.

Charlie oldalán összevissza volt gyűrve a takaró. Ő pedig nem volt az ágyban.

Betty felült, és hallgatózni kezdett. Lehet, hogy húga a kamrát fosztogatja, ahogy időnként tette éjszakánként? Charlie-ra már épp elégszer rászóltak, hogy ne dézsmálja meg a készleteiket, de feneketlen gyomra mindig erősebbnek bizonyult nála. Legutóbb egy fél vekni kenyeret falt be, amit reggelire tettek félre. A nagyijuk ettől úgy feldühödött, hogy megfenyegette: kitakaríttatja vele a hátborzongató szekrényt a lépcsőfordulóban.

Hát, nagyi majd reggel elintézi, gondolta Betty ásítva. Ennek ellenére felült, és tovább hallgatózott, várva a pakolászás vagy koccanások árulkodó hangját a konyhából, ami elárulta volna húga tartózkodási helyét. De nem volt semmi nesz. Betty kíváncsisága egyre jobban feltámadt, úgyhogy kibújt az ágyból, és bedugta lábát a csizmájába.

A szoba távolabbi végében Fliss hangtalanul aludt; rövid, sötét haja csomókban állt ovális arca körül. Úgy néz ki, mint egy tündérmanó, gondolta Betty. A nővére még álmában is annyira pedáns volt, hogy nem csinált olyan kiábrándító dolgokat, mint például a horkolás.

Betty a vállára terített egy kendőt, az ajtóhoz lopakodott, és várt. Nagyi szobájából hangos horkolást hallott. A konyha felé pillantott. Sötét volt és csendes.

Kiment a folyosóra, és elindult a lépcsőhöz. A sörszag és nagyi pipájának füstje erősebb lett, ahogy az aljára ért. Lassan kinyitotta az ajtót, aztán megdermedt. Nagyi szerencsehozó patkója az ajtókeret fölött fejjel lefelé lógott. Hát ez meg hogy történhetett? Mindenki pontosan tudta, a nagyi mennyire gondosan ügyel arra, hogy megfelelően álljon, nehogy a szerencse megszökjön előlük. Betty gyorsan megigazította, és némán megfeddte magát. A patkó, a varjak… már majdnem olyan rossz volt, mint a nagyi! Mégis… visszatért belé az a kellemetlen, bizsergő érzés.

Végighordozta tekintetét az üres asztalokon és székeken; a levegő még langyos volt a kandallóban világító parázstól. Charlie-t azonban nem látta.

Felgyorsult a pulzusa. Nyugodj meg, szólt magára. A hatéves kislányok nem tűnnek el csak úgy, se szó, se beszéd. Főleg nem az olyan izgágák, mint Charlie Widdershins.

Lehet, hogy rosszat álmodott, és bemászott nagyi mellé az ágyba? Egy próbát megért. Betty megfordult, hogy visszamenjen az emeletre, de megbotlott valami melegben, ami fújni kezdett a lábánál.

– Sicc! – sziszegte Betty (részben, mert mérges volt, részben pedig azért, mert ez volt a „valami” neve). A macska nagyon csúnyán nézett rá, majd a hátsó ajtóhoz somfordált. Halkan, követelőzőn nyávogva végighúzta karmait a fán.

– Nem vagyok a szolgád! – suttogta Betty, de ahogy Sicc rászegezte gonosz, sárga szemét, tudta, hogy tulajdonképpen az. Pórul jártak, ha nem engedték ki a macskát, ami egyszerre volt kellemetlen és büdös, és általában Bettynek kellett feltakarítania másnap reggel.

– Átkozott macska – motyogta, és a kulcsért nyúlt, hogy kinyissa az ajtót. Azonban legnagyobb meglepetésére már nyitva volt. – Csak nem…

Hideg szél süvített a bokájánál, ahogy kinyitotta az ajtót. Kisétált az udvarra, Sicc pedig elszaladt mellette. A hold homályos foltként ragyogott az égen, és a levegő megtelt a mocsár sós illatával. Betty bandzsítva próbált átlátni a ködfelhőn, amely körbevette, és amely még a nagyi dohányfüstjénél is sűrűbb volt. A macskaköves udvar tele volt üres üvegek rekeszeivel és söröshordókkal, amelyek csak arra vártak, hogy visszavigyék a sörfőzdébe.

Betty megkerülte a rekeszeket, és szemügyre vette az udvar árnyékos részeit. Halk, suttogó hang ütötte meg a fülét, és egy pillanatra eszébe jutottak a helyi mesék: a halászokról és szökött rabokról szóló mendemondák, akik eltévedtek a ködben, és most a mocsarat kísértették. Aztán Betty összeszedte magát, és visszaemlékezett, hogy ő soha nem hitt az ilyesmiben.

– Charlie – suttogta a sötétbe. – Itt vagy kint?

Csend. Aztán még egy kis halk suttogás, amit mocorgás követett. Egy lófarokba kötött hajú, kócos fejecske bukkant fel az egyik söröshordó mögül. Vad szempár meredt vissza rá.

– Azt a rézfánfütyülőjét, Charlie! – morogta Betty, és gyorsan kalapáló szívverése lelassult, ahogy a szellemekkel kapcsolatos gondolatok kiröppentek a fejéből. – Mit csinálsz itt kint az éjszaka közepén? – Megborzongott kendőjében, és odaszaladt az udvar legtávolabbi sarkába, ahol volt egy kis fűvel és virágágyással borított terület.

Charlie-n kinti ruha volt, sötét kabátja beolvadt az árnyékok közé.

Lábánál a virágágyás mellett ott hevert egy kis ásó és egy gyufásdoboz, aminek a belsejében valami kicsi, tollas dolog lapult. Nem mozdult. Bettynek összeszorult a mellkasa. Tagadhatatlan, hogy Sicc nem tudott leszokni a vadászatról.

– Charlie! – Betty szánalma átalakult ingerültséggé. Most már tudta, hogy állatimádó kishúga miért szökött ki a házból az éjszaka közepén. A virágágyásra mutatott, ahol apró gallyak sorakoztak a földbe szúrva, mindegyik egy aprócska sírhelyet jelölve. – Tudod, hogy nagyi megmondta, nem temethetsz el több elpusztult állatot!

Elhallgatott, amikor észrevette, hogy Charlie alig figyel rá.

– Mi a bajod? – kérdezte Betty. – Miért viselkedsz ilyen furán?

Charlie megmoccant, és reszketve rámutatott valamire.

Mögötte egy kisgyerek bújt meg az árnyékban két rekesz között. Betty meredten bámult rá. Valószínűleg olyan idős lehetett, mint Charlie, hat-, vagy talán hétéves. Vékony, koszos arca csupa maszat volt könnyeitől, és sütött róla a szegénység: megfoltozott, használt ruháitól kezdve egészen éhes tekintetéig.

– Ki… ki az? – suttogta Betty.

– Nem t’om – válaszolta halkan Charlie. – Kiszöktem, hogy eltemessem a madarat, és ott találtam őt.

A gyerek némán, elkerekedett szemmel, reszketve bámulta őket. Charlie letérdelt, és kinyújtotta felé kis kezét.

– Hogy hívnak? – suttogta. – Semmi baj. Nem fogunk bántani.

A kislány megremegett, de nem válaszolt. Kócos haja csimbókokban lógott, ruhája nedvesen tapadt bőrére.

– Hogy jutottál be ide? – kérdezte Betty élesebb hangon, mint szerette volna. A kislány ijedten beljebb húzódott az árnyékba, de Betty észrevette, hogy volt valami ragyogás körülötte. A közelben lévő üvegek olyan helyeken is csillogtak, ahová a holdfény nem ért el. Volt nála egy lámpás, vagy…?

– Nézd – Charlie a kapura mutatott. Be volt zárva, de látott egy kis rést ott, ahol a fa elkorhadt. – Biztos átpasszírozta magát.

Betty összeráncolta a homlokát. Valami motoszkálni kezdett az agya hátsó szegletében, de nem tudta volna megmondani, pontosan micsoda.

– Miért bujkálsz? – faggatta Charlie gyengéden, mintha csak egy ijedt állathoz beszélt volna. Aztán sikkantva visszakapta a kezét, ahogy egy világító gömb emelkedett fel a kislány szakadt ruhája mögül.

– Egy lidérc! – sziszegte Betty. Megragadta Charlie-t, és félrehúzta, miközben a gömb előttük lebegett. – Lidércfény! A mocsárból jött!

Charlie hátratántorodott, az ásó pedig a földön koppant a lábánál. Aprócska arcát eltorzította a rettegés. Gyorsan felmutatta a holló jelét, amelyet a nagyi tanított neki, hogy elijesszék az ártó szellemeket.

Betty habozott, majd követte húga példáját, bár abszolút ellenkezett gyakorlatias természetével, hogy higgyen az ilyen babonákban. Jobb félni, mint megijedni, gondolta komoran. Nagyi figyelmeztette őket, hogy a mocsári lidércfények balszerencsét hoznak. Varjúkő lakói olyan meséken nőttek fel, amelyekben ragyogó fénygömbök vezették tévútra az utazókat a ködben, akiket aztán soha többé nem látott senki. A nagyihoz hasonlóan rengetegen hitték, hogy azoknak a lelkeknek a szellemvisszhangjai ezek, akik életüket vesztették a mocsárban.

A lidérc a lány előtt lebegett, de nem ment közelebb hozzájuk. Hátborzongató ezüstös fénye furcsa árnyékokat vetett vékony arcára, amitől váratlanul idősebbnek látszott.

– Charlie – suttogta Betty. – Menj be. Te pedig… – fordult a lányhoz –, jobb, ha visszamész oda, ahonnan jöttél.

– Nem lehet.

Olyan halkan suttogott, hogy Betty egy pillanatig azt hitte, csak képzelte az egészet. Azonban a lány szemében csillogó kétségbeesés kristálytiszta volt, és látott még benne valami mást is. Eltökéltséget.

– Nem lehet – ismételte meg a lány ezúttal hangosabban. – És nem is fogok.

– Betty – kezdte Charlie a lányra szegezve tekintetét. – Szerintem szüksége van a segítségünkre.

– Charlie Widdershins! – sziszegte Betty. – Megmondtam, hogy menj be! Semmit nem tudunk róla, vagy arról, hogy mit akar, vagy miért van vele… ez az izé!

– Nem fog bántani titeket – kezdte a lány, de elhallgatott, amikor lépteket hallott az udvar falának túloldaláról. Megint összehúzta magát; olyan fiatalnak látszott, és annyira félt, hogy Betty akarata ellenére megsajnálta kicsit. Charlie jól mondja. Nyilvánvaló, hogy a lány bajban van. De miért?

– Én mondom, fényt láttam. Egy lámpást vagy ilyesmit – szólalt meg egy mogorva hang.

A kapu rázkódni kezdett, ahogy valaki megrángatta. Betty megdermedt, amikor egy fáklyával bevilágítottak a korhadt résen, végigpásztázva a fénylő, nedves macskaköveket. Megragadta Charlie-t, és lebuktak egy hatalmas, üres söröshordó mögé – még éppen időben. A fáklya fénye végighaladt az udvaron, Betty pedig a szájára tette az ujját, jelezve a lánynak és Charlie-nak, hogy maradjanak csendben. A kishúga most az egyszer szót fogadott.

Betty elfojtott egy sikolyt, amikor valami – egy ököl? – rácsapott a kapura, faszilánkokat szórva a macskakőre. Egy erős rúgás, és a kapu betörik. Nem csoda, hogy a nagyi már hetek óta nyaggatta az apjukat, hogy csinálja meg.

Bettynek veszettül kalapált a szíve. Mit akarhatnak ettől a kislánytól? Lehet, hogy ő az egyik szökött fegyenc? Biztos nem… A harangszó órákkal korábban elhallgatott… ráadásul úgy tudták, hogy Varjúkőben csak férfi rabokat tartanak fogva. Betty lélekben felkészült, hogy a kapu menten betörik, de megszólalt egy második hang a kerítés túloldalán, és határozott parancsot vakkantott:

– Ne!

Csend, majd egy csomó suttogás, amely annyira halk volt, hogy Betty egyetlen szót sem tudott kivenni belőle. Aztán hallotta a nehéz lépteket távolodni a kaputól. A fülét hegyezve figyelte a neszeket, míg végül minden zaj elhalt. Reszketve intett Charlie-nak. Aztán egy pillanatnyi habozás után jelzett a rejtélyes lánynak is; a hátsó ajtóra mutatott, és azt tátogta: Befelé, most!

3.

A fekete toll

Betty olyan halkan csukta be a hátuk mögött a hátsó ajtót, amennyire csak tudta, utána pedig a biztonsági retesszel bajlódott. Az olyan hangos csattanással zárult be, hogy mindhárman összerezzentek. Betty az orra alatt szitkozódott, a lépcsőre szegezte a tekintetét, és hallgatózni kezdett. Fentről nem hallatszott semmi mozgás.

– Befelé – suttogta, majd felmordult, amikor Sicc megint elslisszolt a lába mellett, ő pedig elbotlott benne. – Átkozott macska!

Bekísérte Charlie-t és a lányt a kocsmarészbe, ahol azonnal a legközelebbi kandalló felé vették az irányt.

– Ne gyújtsatok lámpát – figyelmeztette őket Betty. – És ne tegyetek több fát a tűzre. A frissen felszálló füst az éjnek ebben a szakában gyanús lehet.

De kinek? – töprengett, miközben gyorsan ellenőrizte, hogy minden ablakon be van-e húzva a függöny, nehogy a kíváncsi tekintetek kintről belássanak a helyiségbe. Kik voltak az utcán? És vajon tényleg elmentek? Odasétált a bejárati ajtóhoz, és ellenőrizte, hogy zárva van-e. Kint az eladó tábla nyikorgott a szélben.

Miután elégedetten tudomásul vette, hogy mindent megfelelően bezártak, Betty visszament a tűzhöz, még épp időben ahhoz, hogy elvegye a piszkavasat Charlie-tól, aki épp életre akarta kelteni vele a parazsat. A kislány a halványan pislákoló széndarabok felé nyújtotta kezét, próbálta dermedt ujjaiba szívni a meleget. Bőre holtsápadt volt, és reszketett.

– Tessék – mondta Charlie, miközben elővett egy fél szendvicset a zsebéből. – Ezt a ’bédből mentettem meg a patkányomnak.

– Ebéd – motyogta Betty. – Nem ’béd.

– Ugyanaz – jegyezte meg Charlie vállat vonva, és nagylelkűen a lány felé nyújtotta a szendvicset. – Úgy látom, neked nagyobb szükséged van rá.

Betty alaposan szemügyre vette az idegent – és a lidércet. A kislány betömte a szájába a szendvicset; láthatóan nem érdekelte, hogy szottyadt volt, és szétmorzsolódott. Nagyinak köszönhetően, aki az elmúlt években mindenféle babonás marhasággal tömte a fejüket, nehéz volt nem gondolni a rossz szándékú manókra és tündérekre, akik váratlanul beállítanak az emberhez, aztán követelik, hogy etessék meg őket, utána meg képtelenség megszabadulni tőlük. Az éjszaka közepén, a gyengén megvilágított szobában az idegen érkezése határozottan rossz ómen volt. A lidérc a lány nedves ruhájának szélénél lebegett. Néhányszor közelebb sodródott a tűzhöz, mintha hipnotizálta volna a fénye, de aztán gyorsan visszatért a furcsa kislány mellé.

Betty csupa libabőr lett. Látott már lidércfényt a mocsáron, de soha nem ennyire közelről. A fény tompán lüktetett benne, mint egy fehér szívverés vagy tündöklő zsarátnok. Hátborzongatóan gyönyörű, szinte elbűvölő volt, és nem volt nehéz megérteni, miért követik őket az emberek… Félelem nyilallt belé, nagyot pislogott, és kényszerítette magát, hogy elvegye róla a tekintetét.

– Öt perc – szólalt meg Betty a szükségesnél kicsit élesebb hangon. – Mire megeszed a szendvicset, biztos tiszta lesz a levegő, hogy elmenj.

A lány semmi jelét nem adta annak, hogy hallotta, amit mondott; egyszerűen a tűzbe meredt elveszett, megkínzott tekintetével.

Betty határozottsága ellenére megsajnálta a lányt. Ha nem lett volna vele a lidérc, nem viselkedne ennyire gyanakvón, de a lebegő gömb nagyon felzaklatta. Nagyi mérges lenne, őrült mérges, ha megtudná, hogy Betty behívta a házukba. A gondolattól viszketni kezdett a tarkója. Az egyik fele segíteni akart a lánynak; a másik fele azonban azt kívánta, bár soha ne találkoztak volna. A fenébe Charlie-val meg az átkozott teremtményeivel!

– Hogy hívnak? – tette fel a kérdést Charlie, ahogy leguggolt a tűz mellé. A másik zsebéből elővett egy félig megrágott, megégett mézeskalácsot, és megkínálta vele a lányt.

Az beleharapott, majd óvatos pillantást vetett a lidércfényre.

– Én… Lidi vagyok. Talán az lenne a legjobb, ha így hívnátok. – A hangja alig kivehető suttogássá halkult; Betty szinte nem is értette, de úgy érezte, jobb, ha nem is erőlködik. Minél kevesebbet tudnak, annál jobb.

– Hány éves vagy? – faggatta tovább Charlie. – Én hat, de jövő héten lesz a hetedik születésnapom.

– Kilenc – válaszolta Lidi. – Azt mondják, a koromhoz képest kicsi vagyok.

– Mint egy törpe? – kérdezte Charlie segítőkészen.

– Ne faggasd tovább, Charlie – szólt rá Betty zavartan. – Menj fel az emeletre, és feküdj vissza aludni. – Lidinek pedig el kell tűnnie, mielőtt a nagyi felébred, tette hozzá magában, és nem volt hajlandó a saját kérdéseivel bombázni a lányt, pedig rengeteg dolgot szeretett volna kérdezni tőle. Biztonságosabb, ha nem tudnak semmit, főleg, hogy vadidegenek keresik kint az utcán.

Charlie azonban nem figyelt rá; nyilvánvalóan tetszett neki, hogy a vendégük majdnem annyi idős, mint ő.

– Meg akarod simogatni a patkányomat? – szólalt meg. – Láthatatlan.

Lidi felemelte tekintetét a mézeskalácsról.

– Van egy képzeletbeli patkányod?

Charlie elvigyorodott.

– Nem, azt mondtam: láthatatlan. Tessék!

– Charlie! – figyelmeztette Betty, de elkésett. Charlie benyúlt a zsebébe, kotorászott egy kicsit, majd egy „Gyerünk, Hopp!” felkiáltás után kihúzta a kezét, és az ölébe tette. Lidi némán bámulta, majd Charlie-ra szegezte a tekintetét.

– Rajta! – biztatta Charlie. – Itt van!

Lidi keze még koszosabb volt, mint Charlie-é, és ahogy kinyújtotta, tisztán látszott rajta, hogy valami átverésre számít. Aztán halkan felsikkantott.

– Ó! Van valami a kezedben! Meleg… és szőrös.

– Én mondtam – jelentette ki büszkén Charlie. – Muszáj láthatatlannak lennie, mert nagyi nem engedné, hogy megtartsam, ha tudná, hogy itt van.

– De… hogyan? – kezdte Lidi a faggatózást.

Betty újabb figyelmeztető pillantást vetett Charlie-ra, de feleslegesen aggódott.

– Nem, azt nem árulhatom el – felelte Charlie. – Titok. Csak én és a nővéreim tudjuk. – A lidércre nézett, amely kis pattogó mozdulatokkal egyre közelebb sodródott Charlie-hoz, mintha bizonytalan lett volna vele kapcsolatban. – Na és ez?

Lidi elgondolkodva meredt a világító gömbre.

– Mit mesélnek róluk? – kérdezte végül.

– Sok mindent – hallotta Betty a saját hangját, és halványan tudatában volt annak, hogy ismét megbabonázta a lidércfény. – Hogy gonosz szellemek vagy manók, vagy azoknak a lelke, akik meghaltak a mocsárban. Néhányan azt mondják, nem is léteznek, csak mocsári gázok. – A lidércet bámulta, amely egyre közelebb pattogott, talán bátrabban?, gondolta magában,  Charlie kinyújtott kezéhez. – De most, hogy látom, nyilvánvalóan nem mocsári gáz. Ahhoz túl… élő. Túl kíváncsi.

– Élő? – szólalt meg Lidi rekedten. – Nem egészen, de egyszer az volt.

– Ki… ki volt? – tette fel a kérdést Charlie.

Lidi nem válaszolt. Még egyszer a tűz felé nyújtotta a kezét, és megmozgatta az ujjait. A mozdulattól felcsúszott a karján a ruhája, felfedve egy kis, sötét tetoválást a csuklóján.

– Mi az? – kérdezte Charlie, ahogy közelebb hajolt hozzá.

De Betty már tudta, és a látványa éppúgy félelemmel és rettegéssel töltötte el, mint a lidércfényé.

– Egy varjútoll – suttogta Lidi alig hallhatóan.

– Te vagy az egyik, aki megszökött – lehelte Betty, és felgyorsult a szívverése. – De… nem a börtönből. Tortúráról! A száműzöttek közé tartozol!

Lidi elkerekedett szemmel bólintott.

– Kérlek, ne hívjátok az őröket – könyörgött. – Nemsokára elmegyek. Csak… kell egy hely, ahol elbújhatok, és gondolkodhatok néhány percig. Miután eltűnök, csinálhattok úgy, mintha itt se lettem volna, mintha soha nem találkoztunk volna.

– De ennek semmi értelme – jegyezte meg lassan Betty. – Miért hagyták abba a harangkongatást, ha még nem kaptak el? – Eszébe jutottak az őrök szavai. Két szökevény… Az egyik partra vetődött, majdnem megfulladt; nem valószínű, hogy túléli az éjszakát.

– Ki… kivel voltál? – kérdezte óvatosan.

– Anyámmal – nyögte ki Lidi. – Fogalmam sincs, az őrök tudták-e, hogy én is vele vagyok, hogy ketten voltunk… de aztán valami félresiklott… – Értetlen kifejezés suhant át az arcán. – Én… mi… elszakadtunk egymástól, és utána minden olyan gyorsan történt, aztán meg… nem találtam. Egy örökkévalóságnak tűnő idő után a harang elhallgatott. Úgyhogy most már tudom, hogy ő… hogy az őrök…

– Elkapták – fejezte be helyette Charlie szaggatottan véve a levegőt.

Betty zaklatottan elfordította róluk a tekintetét. A partra mosott test, amelyről az őrök beszéltek, biztosan Lidi anyja volt – de a lánynak láthatóan fogalma sem volt erről. Betty valamiért nem tudta rávenni magát, hogy megossza vele a hírt.

Lidi hangosan nyelt egyet, és bólintott. A szeme csillogott a tompa fényben. Egyik kezét a zsebéhez tette, és megveregette, mintha csak meg szeretett volna győződni arról, hogy benne van valami. A lidérc a közelében lebegett, amiről Bettynek Fliss jutott eszébe, aki ugyanígy szokott pattogni Charlie körül egy zsebkendővel, amikor a húguk lehorzsolja a térdét.

Charlie kinyújtotta a karját, és gyengéden megfogta Lidi kezét, miközben a bőrére tetovált tollat tanulmányozta.

– Fájt?

Lidinek megremegett a szája széle.

– Igen. – Egy kicsit megnyugodott, a tűzbe révedt, de igazából nem látott semmit. – A szigeten mindenkit megjelölnek. Én a szerencsések közé tartozom… Az enyém kicsi…

Charlie eltátotta a száját.

– Úgy érted, van, aki nagyobbat kap?

– Igen. Én egy tollat kaptam, mert nem én követtem el a bűnt – magyarázta Lidi.

– Akkor ki? – faggatta Betty, mert képtelen volt magába fojtani kíváncsiságát. Az emberek mindenfélét beszéltek arról, hogy milyen az élet Tortúra szigetén, de igazából csak nagyon keveset tudtak róla. Azzal mindenki tisztában volt, hogy veszélyes emberek laknak ott. Exfegyencek, akiket kiengedtek a börtönből, és nem volt hova menniük, illetve mások, akiket száműztek Varjúkőből. Oda dobták ki azokat, akik valami bűnt követtek el.

Mielőtt Lidi válaszolhatott volna, félbeszakította őket a Charlie kezéből jövő felháborodott cincogás. A lidérc a tenyere körül repkedett, nyilván érdekelte a láthatatlan patkány.

– Nyugodj meg, Hopp – szólt rá Charlie, majd bedugta a kezét a zsebébe. Betty figyelte az anyag mozgását, miközben a láthatatlan kis lény kényelmesen belefúrta magát Charlie testmelegébe.

– Érzékelik az életet – mondta halkan Lidi. – Vonzza őket. Ezért van az, hogy amikor az emberek meglátják őket a mocsárban, közelebb lebegnek hozzájuk. Többnyire ártalmatlanok, de…

Valaki hangosan bekopogott az ajtón, amitől mindhárman összerezzentek.

– A varjúkői őrség nevében kinyitni! – követelte egy hang.

– Az őrök! – suttogta Betty elborzadva. Dermedten bámultak egymásra, egyikük sem mert megmozdulni. Odafent az emeleten megnyikordult az ágyrugó, ahogy valaki mocorogni kezdett. Aztán csönd lett.