HEAR HUNGARY

KULCSDALOK

Szarka József 1971-ben született Gödöllőn. Középiskolai tanulmányait a budapesti Egressy Gábor Szakközépiskolában végezte, és már az érettségi előtt megjelentek első zenei témájú cikkei. A Gödöllői Agrártudományi Egyetemen folytatott tanulmányai mellett 1990-től hat évig a magyar Metal Hammer magazinban publikált több száz demó- és lemezismertetőt, koncertbeszámolót, interjút. Ezzel párhuzamosan megjelentek írásai az amerikai The Observation Deck és a francia Rock Blast fanzinokban, valamint a brazil Rock Brigade magazinban. 1995-ben okleveles mezőgazdasági gépészmérnök diplomát szerzett, majd teljesítette a kötelező, kilenc hónapos tartalékos tiszti szolgálatot.

1996-ban a Sony Music kötelékében kezdett dolgozni, ahol tizenhét év alatt alaposan megismerte a zeneipar minden részét, két alkalommal vezette a magyarországi cég leányvállalatát, egyszer pedig a cseh-szlovák-magyar régiót. 2013-ban Hear Hungary néven saját kiadót indított, mely egyrészről a Sony Music magyarországi marketingügynökségeként tevékenykedik, másrészről hazai hangfelvételek kiadásával foglalkozik. Ezzel párhuzamosan egy évvel később zeneműkiadót alapított, és a szerzeményeik gondozása mellett a Keytracks végzi Bátorfi Attila, Köteles Leander, Jánosi Szabolcs, Kovácsovics Máté zenekarainak menedzselését, koncertjeik szervezését is.

Zeneipari munkája mellett folyamatosan ír, de publikálni csak 2019-ben kezdett újra. A szimultán angolul és magyarul megírt Kulcsdalok/Keytracks kötetek mellett már dolgozik a Gyalog/On Foot című művén.

Budapesten és Kulcson él feleségével és két fiával.

Szarka József

Kulcsdalok

WORDS & MUSIC COMMUNICATION

Hear Hungary Music Kft.

Copyright © Szarka József, 2021
© Hear Hungary Music Kft, 2021

Felelős kiadó: Szarka József
Szerkesztette: Szarka József
A kéziratot gondozta: Posta János
Borítóterv, Szarka István portré: Szarka József
Illusztrációk: Mester Csaba

ISBN 978 615 01 3563 2

www.szarkajozsef.hu
E-mail: joseph@szarkajozsef.hu
Facebook: www.facebook.com/josephszarkajozsef
Instagram: www.instagram.com/jszarka

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Köszönet

Az életembe való belépésük sorrendjében.

Szarka István (Serfel István), Szarka Istvánné (Óhidy Györgyi Erzsébet), Szarka István, Péter Tibor, Tóth Attila, Szabadi Zoltán, Ligeti Zoltán, Répássy Gábor, Lőricz Károly, Csikós Zoltán, Novák András, Maráczi Tamás, Farkas Imre, Tibold Győző, Lénárd László, Cselőtei László, Szűts László, Molnár Péter, Szekeres Tamás, Bencsik Zoltán, Bene Attila, Rezsabek Nándor, Pereszlényi Zsolt, Morvai Péter, Márkus Attila, Mráz Sándor Zoltán, Bátorfi Attila, Szőke Zoltán, Mester Csaba, Kiss András, Severina Hussey (Kim Andrychewicz), Frölich Tamás, Molnár Gábor, Bicskey Levente, Szabó Attila, Matastik Pál, Lőrinczy Attila, Szarkáné Juhász Andrea, Juhász Béla, Malasri (Pászti Erzsébet), Juhász Endre, Holdampf Gábor, Füleki Sándor, Jancsics Dávid, Rupaszov Tamás, Hangyássy László, Pejtsik Péter, Uzseka Norbert, Benkő László, Kóbor János, Reisz Ildikó, Plitz Zoltán, Polgár János, Ligeti Nagy Tamás, Limb Schnoor, Varga Lilla, Zbynek Knobloch, Déri Zsolt, Bihari Balázs, Szarka Ferenc József, Lányi Péter, Várai-Jeges Attila, Németh Viktor, Gőz László, Mezei Csaba, Külkey Ádám, Korompay Zsolt, Köteles Leander, Deák Martina, Szarka György József, Jóljárt Ágnes, Endes Péter, Wild György, Kiss Csaba, Boda András, Andrásik Remo, Adam Granite, Blahó Dávid, Holdampf Gábor Jr., Jánosi Szabolcs, Nagy Levente, Pintér Miklós, Szénégető Richárd, Kovácsovics Máté, Balázs Loránd, Feke István, Szabó Dezső Péter, Szegedi Martin, Posta János, Polonkai Tamás, és természetesen a könyvben említett dalok szerzőinek, előadóinak.

Hála. Hála. Hála.

Édesapám emlékére

Tartalom

Köszönet

Élni tanulni

Édes otthon

A szeretet ereje

Nélküled

Országúti csillag

Jelenések

A bábok mestere

Mindenenekfelett

Hiszekegy

Isten szerelmére

Az évszakok változása

Minden tőlem telhető

Kommunikáció

Az utolsó megkísértés

Minden és még több

Eggyéválás

Belülről fakad

Kegyelem

Rózsák helyettem

Életterv

Adjon az ég!

Gyógyító

Lunáris

Soha meg nem öregedni

Felemelkedés

Töretlen

Nem szól harang

A világ intézményei

Isten tenyerén

Evezek

Mennyország

Ne félj!

Taníts meg élni!

Gyalog

Felhangosodik/elhalkul

Nem sírok többé

Az élet szép

A totipotencia vége

Mi történik a szívvel?

Kincs

Éljen az élet!

Idézetek jegyzéke

Élni tanulni

Kezdetben volt a csend. Nagy fehér világosság, melyből homályos alakok öltöttek formát szép lassan, hogy fokról fokra váljanak egyre élesebbé. Eleinte feketék-fehérek, majd feltűntek a színek. A képek alatt, felett, mellett apró fekete foltok jelentek meg. Lassan körvonalazódtak, változtak betűkké, szavakká, mondatokká. Nehezen tanultam meg olvasni, de imádtam a könyveket. Először természetesen a mesék varázsoltak el, majd az állatos könyvek, aztán az indián történetek, utánuk pedig a krimik. Minden stációt áthatotta a gyűjtőszenvedély, igyekeztem az adott témában a lehető legtöbb kötetet megszerezni, elolvasni. Egy idő után már a kötelező olvasmányokat is örömmel olvastam végig, de a legtöbb személyiségformáló felismerést a tudományos-fantasztikus irodalomnak köszönhetem. Szép új világ. Fahrenheit 451. 1984.

Hamar felfigyeltem a hangokra is. Édesapám egy különös szerkezetből csalt elő izgalmas melódiákat. A gép jobb oldali pöckére ráhelyezett egy átlátszó műanyag tárcsát, a bal oldalira egy hasonlót, de ezen gyönyörűen feltekert barna szalag is volt. Befűzte a szalagot egy vékony résen, apró hengerek közé, és a végét rátekerte az üres tárcsára. Lenyomta ez egyik szépen lekerekített, duci gombot a masinán, és felcsendült a zene. Fokozatosan megismertem a kedvenceit: a Beatlest, a Rolling Stonest, Chuck Berryt, az Animalst és a többieket. Majd jöttek bátyám blues példaképei: a Yardbirds, a Cream, Alexis Korner, John Mayall, Muddy Waters, és mindenki felett Jimi Hendrix. Tizenegy évesen egy karrieráttekintő rádióműsor hatására már én is saját kedvencet avattam a Deep Purple képében, majd melléjük szegődött az Iron Maiden, a Queensryche és a Dream Theater.

A zene és az irodalom külön-külön is elementáris erővel hatott rám, de amikor a két dolog összeért, és kezdtem megérteni, hogy a kedvenc zenekaraim miről énekelnek, megváltozott az életem.

A középiskolában már tanultam angolul, és mivel sokkal kevesebb albumot tudtam megvásárolni LP formátumban, mint amennyi érdekelt, a kölcsönkapott lemezeket átvettem kazettára, és nekiültem a szövegeket A4-es spirálfüzetekbe másolni. Több tucat album több száz szövege gyűlt össze. Ahogy a nyelvi tanulmányaim előrehaladtával lassan átszűrődtek a gondolatok a szövegekből, kezdtek másodlagossá válni azok a csapatok, ahol a nóták nem szóltak semmiről, vagy számomra visszás mondandót társítottak a zenéjükhöz.

1989 meghatározó esztendő volt számomra. A rendszerváltás jelentőségét még nem fogtam fel, de készültem az érettségire és az egyetemi felvételire, megjelentek az első lemezismertetőim a Metal Sides fanzinban: Dr. Feelgood (Mötley Crüe), Practice What You Preach (Testament). Az egyéniségemet meghatározó albumok egész sora látott napvilágot ebben az évben: Flying In A Blue Dream (Joe Satriani), Perfect Symmetry (Fates Warning), Gretchen Goes To Nebraska (King’s X), The Blue Garden (Masters Of Reality), Louder Than Love (Soundgarden), Nothingface (Voivod), No More Color (Coroner).

És természetesen a When Dream And Day Unite a Dream Theatertől, akiket a szakma és a progresszív rock fanatikusai egyaránt messiásként üdvözöltek. Olyan komplex dalszerkezetekkel, olyan lenyűgöző hangszeres tudással, mégis csodálatos dallamokkal operáltak, amely elegy azonnal a legnagyobb kedvenceim közé repítette őket. A szövegeket pillanatok alatt kívülről fújtam, kiszótáraztam az egész albumot, hogy minél több mindent megértsek a dalokból. Levelet küldtem a zenekar CD-borítóban található postacímére, és legnagyobb megdöbbenésemre Mike Portnoy dobos személyesen, kézzel írt levélben válaszolt. Az ezt követő, Gödöllő–Kings Park tengelyen folytatott eszmecsere még ma is szürreálisnak tűnik, összefolyik az álom a valósággal. A zenekar ekkor már javában kereste Charlie Dominici énekes utódját, és mire James LaBrie-t meglelték, a korszakalkotó Images And Words album nagy részét már meg is írták John Petrucciék.

Az albumot záró tizenegy és fél perc hosszúságú Learning To Live már a címével kondicionált. Évtizedekre meghatározta az életfilozófiámat. Mantrává vált a gondolat, hogy meg kell tanulni élni. Triviálisnak hathat ez a gondolat, de ha körbenézek magam körül, rengeteg embert látok küzdeni a legelemibb problémákkal, nagyon keveset tanultak meg az életből. Nem hibáztathatóak, mert az iskola egyre kevésbé az életre nevel. Gyakorló apaként látom, mennyire kevés praktikus tudást szereznek a gyerekek, a pandémia miatt rájuk kényszerített digitális oktatás pedig végképp nélkülözi annak lehetőségét, hogy gyakorlatias embereket neveljenek az intézmények. Marad a család, segíthetnek a barátok, és kulcsszerepet kap az önképzés, ami mindenki számára elérhető. Ha csak a környezetünk problémáit megpróbáljuk feldolgozni, behelyettesítjük magunkat egy-egy szituációba, szigorúan mindkét fél szerepébe, és akár még kérdezünk is, rengeteg jövőbeni élethelyzetre fel tudjuk készíteni magunkat, kialakíthatunk egy egységes, egészséges világnézetet. Ha kifaggattuk az összes bölcs családtagot, ismerőst, és további kérdések feszítenek, akkor jöhetnek a könyvek. Nem lehetünk elég hálásak azoknak, akik veszik a fáradságot, és megosztják velünk tapasztalataikat, tudásukat.

Mindez persze csak visszatekintve ilyen egyértelmű, organikus folyamat. A valóságban lassan születnek meg a kérdések, még lassabban érkeznek a válaszok. Megragadnak képek. Rögzül néhány szó. Images And Words. Rátalálunk arra a néhány ihletett művészre, akik mindezt zenében is meg tudják fogalmazni. Eljut a lelkünkig a gondolat, amit még alig értünk. Erőt adnak a folytatáshoz. Tartást az élethez. Nekem a Dream Theater mesélt először annak lehetőségéről, hogy a negatív energiák nélkül mennyivel könnyebbek a mindennapok.

„There was no time for pain

No energy for anger

The sightlessness of hatred slips away

Walking through winter streets alone

He stops and takes a breath

With confidence and self-control”1

Ha problémába ütköztem, kerestem a megoldást, fel sem merült bennem, hogy az adott kérdés nem megoldható.

„I’m learning to live

I won’t give up till I’ve no more to give”2

Akkoriban persze nem tudtam, hogy John Myung, a végtelenül szerény, halk szavú basszusgitáros részben a kilencvenes évek elejére fenyegető árnyékot vető AIDS-krízis hatása alatt írta ezt a gyönyörű szöveget, ahogy azt sem, hogy a dalkezdő gondolatokat Ayn Rand legendás negyedik regénye, az Atlas Shrugged (Veszett világ) egy része inspirálta:

„He had no time for pain, no energy for anger. Within a few weeks, it was over; the blinding stabs of hatred ceased and did not return.”3

Zseniális gondolat. Az oroszországi zsidó származású amerikai filozófus, írónő monumentális utolsó regénye egyrészről szórakoztató sci-fi alapokon nyugvó romantikus realista alkotás, másrészről át- és átszövi a későbbi tudományos igényű munkáiban kidolgozott objektivizmus kérlelhetetlenül logikus eszmerendszere. Az észszerű önmegvalósítás, az értelmes önzés, a laissez-faire kapitalizmus gondolatai köré épített világnézet elutasította a hitet és a vallás intézményét, mégis rendkívül vonzó, élhető válaszokat ad a korunk emberét feszítő kérdésekre. Még a gyakorló katolikus Myungra is nagy hatással volt ez a regény. Én csak e könyv megírásakor döbbentem rá Rand klasszikusára, és ugyanazzal az erővel hatott rám, mint harminc évvel korábban a dal, amelyet inspirált. Egészen transzcendens, hogy mennyire pontosan arról az álláspontról szól a könyv, melyre ötven év élettapasztalatával magamtól is helyezkedtem. A piacban hiszek, de elengedhetetlennek tartom a piaci szereplők etikus magatartását, fontos a fenntarthatóság, nem feledkezhetünk meg az egymásra utaltságról. Baloldali érzelmű emberként sem szeretem, ha az állam túl nagyra nő, és az egészséges verseny helyett mesterségesen, érdekkapcsolatok mentén próbálja szabályozni a gazdaságot, az életünket.

Az Images And Words megjelenésekor még nem volt számomra igazán fontos, hogy ki írja a szövegeket. Zenekarokért rajongtam. Óriási élmény volt a lemezbemutató turné müncheni állomásán végre személyesen is találkozni hőseimmel, köztük Kevin Moore-ral, a páratlan billentyűssel, aki az Awake album záródalával szintén gyökeresen változtatott az életemen. 1993. november 11-én Münchenben Lénárd László, a Metal Hammer H – korábban Metallica Hungarica, ma HammerWorld – főszerkesztője készített interjút a csapattal, és örök hála neki, csatlakozhattam hozzá a beszélgetés erejéig, melyen mind az öt muzsikus részt vett, sőt még fotókat is csinálhattam apukám 35-ös filmre dolgozó tükörreflexes Zenit kamerájával.

A fényképekről egy kedves, mosolygós zenész néz vissza ránk, aki koreai szülők gyermekeként Chicagóban született, de Long Islanden nőtt fel John Petrucciék közelében. Ötéves korában már hegedülni tanult, és csak tizenöt évesen váltott basszusgitárra. A Berkleere már együtt ment a két jóbarát, és itt találkoztak Mike-kal, és 1985-ben meg is alapították a Dream Theater elődjének számító Majesty zenekart.

Lehet, hogy csak egyetlen albumuk (Images And Words) ért el aranylemez státuszt Amerikában, de azért szép csendesen eladtak 12 millió albumot világszerte. Lehet, hogy csak egyetlen daluk (Pull Me Under) volt Top 10-es rádiós sláger, de klasszikus kompozíciók egész sorát alkották meg az elmúlt harmincöt év során. Lehet, hogy nem kaptak egyszer sem Grammy-díjat, de hűséges rajongótáboruk kitüntető figyelemmel kíséri minden egyes, örömünnepnek számító koncertjüket.

Nehezen szavakba önthető az az izgalom, mellyel az első koncert kezdését vártuk barátaimmal. Bármennyire is izgalmas zenei kísérlet volt Chris Poland, ex-Megadeth-gitáros új bandája, a Damn The Machine, mi a Dream Theater miatt vállaltuk az 1300 kilométeres autóutat. És nem csalódtunk. A lemezekről ismert mágia élőben is megszületett. Szüleim házában még megvan valahol a koncert diktafonnal készített felvétele. Visszahallgatva jót mulattunk Bencsik Zoltán barátommal, akit szintén Lacinak köszönhettem, hogy a masina a mi énekteljesítményünket is megörökítette.

Tizennégy és fél hónappal később ugyanebben a felállásban ismét nekivágtunk a müncheni túrának. Ezúttal a Fates Warning játszott lenyűgöző bemelegítő programot. Bár az Awake-pólómon még Kevin Moore kukucskál társaival a Majesty-logó mögül, a február 4-i koncerten már Derek Sherinian játszott a billentyűs hangszereken. Innentől a zenekar hangzása, érzelmi töltése számomra végérvényesen megváltozott, de annyira varázslatos volt az első három album, és annyira meghatározó az első két koncertélmény, hogy évtizedekig hűségesen követtem a Dream Theatert. Sokszor láttam őket élőben, új albumaikat is hűségesen begyűjtöm, alaposan végighallgatom. Portnoy távozása tovább lökte az új irányba a csapatot. Már csak a két alapító barát maradt az Álomszínház tagja.

Lehet, hogy John Myung nehezen ír szöveget. Elhiszem társainak, hogy ötletein sokat kell dolgozniuk, hogy rásimuljanak a kompozíciókra. Mondhatják azt a rossznyelvek, hogy John írja az instrumentális dalok szövegét. Tény, hogy Mr. Myung csak öt Dream Theater-dal (Learning To Live, Lifting Shadows Off A Dream, Trial Of Tears, Fatal Tragedy, Surrender To Reason) szavait álmodta meg harmincöt év alatt, és csupán további négyben (Take The Time, Breaking All Illusions, Fall Into The Light, S2N) jegyzik társszövegíróként, számomra mégis minden idők egyik legfontosabb alkotói közé emelkedett. A Learning To Live-vel irányt mutatott, és azóta is jó példával jár előttünk. Méltósággal öregszik velünk. Nem felejti, milyen gyereknek lenni. Megmutatja, hogyan kell azt a tisztaságot megőrizni.

Édes otthon

Apukám alacsony, sűrű ember volt. Szó szerint vasgyúró, hiszen esztergályosként dolgozott. Tépte, gyűrte az acélt. Brutális súlyokat emelgetett, játszi könnyedséggel fűzte a dobrevolver szálvezetőjébe a három-, négyméteres anyagokat. A kis műhelye falán ott sorakoztak az oklevelek a több száz újítás kapcsán. A kívülállóknak csak egy melós volt. Nekem a legnagyobb hősöm. Megmagyarázhatatlan akaraterő szorult bele. Mostoha körülmények között nőtt fel, melynek fájó emlékei halálos ágyáig elkísérték. Számomra elképzelhetetlen szegénységbe született a második világháború idején, és rengeteget mesélt gyermekéveiről. A továbbtanulás szóba sem jöhetett az esetében, mert dolgoznia kellett, ezért inasnak állt, így lett belőle fémipari munkás. Estin elkezdte a középiskolát, hogy leérettségizzen, de a család és a munka mellett hamar feladta a dolgot, ám ez nem gátolta meg abban, hogy egy könyvtárnyi könyvet halmozzon fel, és olvassa ki őket egytől egyig. Évtizedekig minden nap olvasta a Népsportot (ma Nemzeti Sport), és az Élet és Irodalom című hetilap szeretetét is tőle örököltem. Előfizetője volt a lapnak, majd én vettem meg neki minden pénteken, mely szertartás mai napig része életemnek. A halála óta eltelt időt is az egymásra stócolt lapszámok jelzik számomra. Munka közben állandóan szólt nála a rádió, így a világ dolgaival is nagyon képben volt, helyén tudta kezelni a híradásokat. Az 56-os forradalom után disszidált legjobb barátjával, aki Svédországban talált új otthont, de apu – élve az amnesztia adta lehetőséggel – hazajött a jugoszláviai menekülttáborból. A katonaság ideje alatt ismerkedett meg édesanyámmal, akinek bátyja, Laci bácsi apával szolgált Szolnokon, és egy látogatás alkalmával találkoztak. Apa udvarolni kezdett anyának, és a seregből csodálatos iniciálékkal díszített leveleket küldött neki, melyeket a család becses kincsként őriz azóta is. Leszerelés után édesanyámék százéves vályogházába költöztek, ott alapítottak családot. Hatvanhétben megszületett bátyám, hetvenegyben pedig én. A szegénység ellenére klassz gyerekkorunk volt, mindketten rajongásig szerettek bennünket, és a lehetőségeikhez képest megadtak mindent, amire szükségünk volt. Persze voltak nehézségek, melyek nagy részét csak később tudtuk meg, fogtuk fel igazán. Azt viszont láttuk, hogy apát néha elkapta a gépszíj, és „turnézni” ment. Ennek a gyerekkornak a tökéletes filmzenéje volt számomra a Hobo Blues Band. Sok zene szólt otthon, de semmi nem ment olyan mélyre abból az időszakból, mint Földes László dalai. A költészet, a blues, a valóság és a rock and roll hol vidám, hol torokszorító eleggyé állt össze.

„Hányszor hallom, mondják: ó, édes otthon! Erről nagyon hamar le is kellett szoknom. Anyám a konyhában gyászolta magát. A kocsmába küldött, hogy hozzam el apát. Presszó előtt állnak bizonytalan lányok. Közöttük éhesen, nyugtalanul járok. Hé, halál apa, fiad haza száll. Tudják a gyerekek, te vagy a király. Megjött a behívó, mert sorra kerültem. Hé, szegény ember, senkid sincs már. Nem hallod? Üvöltök lenn a mocskos utcán. Messze Mississippi, messze ide London, itt, a Moszkva téren mégis azt mondom. Vannak jobb helyek, de nekem megfelel. Nem hallod? Zokogok. Te sohasem sírtál. Messze még a hajnal, három óra húsz, elkerül az álom, ágyam visszahúz. Az élet nem álom, holnap ébredek. Oly sokáig voltunk lenn, hogy nem is tudjuk, milyen fenn. A haverok röhögve olvasták: hülye vagyok. Hé, szegény ember, senkid sincs már. A cigányasszony mondta, mikor anyám szült: Fiadnak az Isten nehéz sorsot küld, de ha eljön az idő, gördül, mint a kő.”4

Anya klasszikus háztartásbeli volt, ami számunkra, gyerekeknek paradicsomi állapotokat eredményezett. Mindig ott volt körülöttünk, minden gondolatunkat leste. Még óvodába sem kellett járnunk. Gyerekként nagyon anyás voltam. Mindenhova, boltba, piacra, vásárba, temetőbe elkísértem. Igyekeztem segíteni neki. Cipeltem a kosarat a piacról hazafelé. Segítettünk behordani a ház előtti árokba leöntött tűzifát, szenet a kamrába, megvágni a kerítés előtti spireabokrokat. Még a temetőbe is szívesen mentem vele anyukája, ahogy egymás közt hívták, Kendőske sírjához, melyet mindig makulátlan rendben tartott. Segítettem gazolni vagy hoztam vizet a friss vágott virágoknak a gyönyörű öntöttvas norton kútról. Rengeteget jártunk a sziklás parkba, az egyetemi strandra, korcsolyázni az elhagyatott Blaha fürdő medencéjébe. Fiatal felnőttként egyre jobban megértettem apát, és ahogy közeledtem hozzá, távolodtam kicsit anyától, hogy özvegységére visszataláljak hozzá, és a különböző nézőpontokból csak a szeretet maradjon.

A HBB-nagylemezeket a jómódú Szabadi család fiúgyermeke, Zoli révén szereztem meg kazettára másolva, és rongyosra hallgattam egy rádióból felvett koncertfelvételt. 1986-ig fanatikusan követtem a csapat munkásságát, de ahogy a baráti körömből egyre keményebb zenék jutottak el hozzám, és kerítettek hatalmukba, Hobo kikerült az érdeklődésem homlokteréből. Már az Esztrád is másról, máshogy szólt, mint ami engem érdekelt akkoriban, az 1987-es Vándor az úton album pedig – megjelenésekor – már el sem jutott hozzám, de azért Hobo időről időre felbukkant az életemben. Az 1988-as Csavargók könyve albumról a Másik Magyarország című dal például váratlanul szíven ütött. Fogalmam sem volt, hogy mit lát a költő a jövőben, de féltem, hogy igaza lesz. Ma már tudom, miről énekelt, ezért is tisztelem olyan nagyon.

Amikor a Hungarotonnál kezdtem dolgozni külsősként, biztos keresztezték útjaink egymást, de az I Love You Budapest megjelenése kapcsán leginkább arra emlékszem, hogy a speciális csomagolással meggyűlt a baja a gyártásvezető kolléganőnek, Reisz Ildikónak, akinek örökké hálás leszek azért a sok tudásért, amit átadott nekem az évek során. A Vörösmarty téri Vigadó épületében volt a Hungaroton-Gong Kft. irodája. Már a város szívében található épületbe való bejutás kitüntetésnek tűnt. Mintha vörös szőnyegen a világ tetejére vezetett volna az utam. A Hungaroton volt Magyarországon A Kiadó. Egymásnak adták a kilincset a legnagyobb szerzők, előadók, fotósok, grafikusok, újságírók. Itt találkoztam először a Billboard magazinnal, a legkomolyabb zeneipari szaklappal, melynek azóta is előfizetője vagyok. Tényleg olyan volt, mint az Olümposz. Imádtam a páternosztert, és a félhomályba burkolódzó, első emeleti iroda hangulatát. Az első időkben hetente egyszer, kétszer, csak pár órára jártam be az irodába, egyeztetni az aktuális feladatokat, melyeket otthon végeztem el, aztán a tágas, egy légterű iroda végében megbújó raktárból szerény, de nekem mindennél többet jelentő szoba került kialakításra számomra.

A szintén 1993-ban megjelent Bűnön, börtönön, bánaton túl című harmadik Deák Bill Gyula szólóalbum visszahozta azt a hangulatot, mely gyerekkoromban elvarázsolt, ráadásul a Kastély a hóban a Földes-életmű egyik legszebben csillogó ékköve. Leszerelés után a Sony Musicnál kezdtem dolgozni, és ekkor találkoztam először személyesen Földes Lászlóval. A kiadó akkori igazgatójának, Szűts Lászlónak volt vele találkozója az Old Man’s Pubban, talán egy Deák Bill Gyula-koncert apropóján, és Laci elvitt magával a megbeszélésre. Megmagyarázhatatlan élmény volt a találkozás. Tudtam, hogy Hobo magas, nagy ember, görnyedt tartása ellenére is igazi kosaras alkat, ezért nem a fizikai mérete lepett meg, hanem az a különös kisugárzás, aura, amitől indokolatlanul nagynak tűnt a költőóriás. Minden képzeletet felülmúlóan nagynak. Darth Vader alakját, jelenlétét képzeltem ilyen értelmezhetetlenül erősnek. A különbség csak annyi, hogy Földes László pozitív hős.

Sokkal érthetőbb, hogy a 2008. szeptember 27-i harmincéves jubileumi HBB-koncert különleges emlékként rögzült bennem. Bár nem kenyerem a nosztalgia, de csodálatos élmény volt végighallgatni gyerekkorom legnagyobb klasszikusait a legendás Póka-Tátrai-Pálmai-Körös-Deák-Földes felállásban, ahogy a többi muzsikus is felejthetetlen élményt nyújtott a harminckét dalt felvonultató koncerten. Különös, hogy a bulit megörökítő felvételből kimaradt Balázs Fecó előadásában a Hazafelé, melynek szövegét még 74-75-ben Hobo írta Rusz László álnéven, pedig soha nem fogom elfelejteni a fenyegető „aludj el szépen, kis Balázs” felkonfot. Az egész estét még különlegesebb fénybe vonta, hogy a bátyámmal közösen néztük, hallgattuk végig az előadást.

A szeretet ereje

Jimi Hendrix 1967. október 11-én a párizsi Montparnasse területén forgatott klipet harmadik kislemezéhez, a Wind Cries Mary című dalhoz. Ezen a napon született meg egyetlen testvérem, aki pár évvel később bemutatta nekem Jimit. Pistire óriási hatással volt Hendrix; felkutatott mindent, ami fellelhető volt akkoriban a Mesterről, művészi igényességgel fordította magyarra a dalszövegeit, és egy időben senki nem játszott Hendrixet annyira hitelesen Magyarországon, mint ő. Már az általános iskolában zenekart alapított barátaival, Ligeti Zoltán dobossal és Váry Zoltán basszusgitárossal. Meghatározó élmény, ahogy a Munkácsy Mihály utcai általános iskola udvarán, a tribünön, ahonnan általában az igazgató, és a tanári kar intézte hozzánk beszédeiket, az Aszfalt trió energikus koncertet ad olyan saját dalokkal, mint a Rossz emberek vagy az örök kedvencemnek számító Bolondok királya. Később a legendás gödöllői Blues Kocsma házi zenekarának élén rengeteg Hendrix-mű is a repertoárjába került, de bátyám alkotói munkája a Triple Trouble demóiban és koncertjein csúcsosodott ki. Pisti és példaképe nagy hatással volt rám. Álmomból felébresztve is sorolom a dalcímeket, dúdolom a riffeket, szólókat, jönnek fel a szövegrészletek, de egyfajta távolság mindig volt köztem és Hendrix alkotásai között. Őszinte csodálattal adózom forradalmi gitárjátéka, komponálási zsenialitása, hangszerelési géniusza, költői szövegei előtt, de egy kicsit idegennek érzem a világot, amelyről énekel. Bíbor köd borítja a dalokat, a földönkívüli hangok távol tartanak, mégis mágikus, amit csinál.

Életében három stúdióalbuma és egy koncertlemeze jelent meg, plusz öt olyan kislemeze, mely albumon nem publikált dalokat tartalmazott. Negyvenkilenc saját szerzemény. Tizenegy feldolgozás, ha a korabeli Woodstock: Music from the Original Soundtrack and More és a Historic Performances Recorded at the Monterey International Pop Festival albumokon szereplő Jimi Hendrix-hanganyagokat is számoljuk. Elképesztően kevés alkotás ahhoz képest, mekkora hatást fejtett ki a világban. Nyugodtan állíthatjuk, hogy megváltoztatta a modern zene irányát. Ma már nehéz felmérni a jelentősségét, de ha belehallgatunk az 1967. május 12-én megjelent első stúdióalbuma, az Are You Experienced előtt készült rocklemezek bármelyikébe, érteni fogjuk, mit adott a világnak.

Halála után gyakorlatilag minden fellelhető felvétel kiadásra került, és egészen káprázatos, hogy gyakorlatilag napra pontosan lehet tudni, hogy mikor mit csinált. Ma már az összes sessionmuzsikusként 1964–1970 között rögzített anyaga hozzáférhető, köztük a Curtis Knight, a Little Richard és a The Isley Brothers kötelékében készített felvételek is. Az önálló stúdiómunkáknak pedig ezer különböző változata is napvilágot látott már. Ugyanez igaz a koncertfelvételekre. Az örökösök odaadó és a gyűjtők mániákus munkájának köszönhetően gyakorlatilag befogadhatatlan mennyiségű felvétel került napvilágra halála óta.

Elsősorban gitárosként gondolunk rá. A tömegek az őrült vadembert látták, aki a fogával is pengette a hangszert, sőt némelyiket koncerten fel is gyújtotta. Akik közelebb léptek a színpadhoz, azok egy zseniális hangszerest láttak, aki teljesen újszerűen közelít a hangszerhez, és bravúros dolgokat művel rajta. Aki figyelemmel követte a munkásságát, az a zseniális komponistát is felfedezhette saját szerzeményeiben: Purple Haze, Little Wing, Voodoo Child (Slight Return), The Wind Cries Mary, Foxey Lady, Castles Made Of Sand, Crosstown Traffic, If 6 Was 9, Bold As Love, Manic Depression, Red House, Fire. Kulcsdalok tömkelege, de nem tudom, melyik zárat nyitják. És ha megtalálnám az egyik ajtót, nem biztos, hogy be mernék lépni rajta, annyira különös helyekre visznek dalai. Két kedvenc Hendrix-riffem egyébként a Band Of Gypsys című koncertalbumon szerepel. A Who Knows egy olyan állandó, amihez szinte mindig visszatérek, ha gitárt veszek a kezembe. A másik a Power To Love, mely nagyon gyakran, minden előzmény nélkül szólal meg a fejemben.

Természetesen énekesként is maradandót alkotott, de ami nem ennyire nyilvánvaló, egészen különleges hangszerelő volt. Teljesen új dimenziókat nyitott a zene világában. Elég meghallgatni a Hey Joe című Billy Roberts-szerzemény első ismert felvételét 1965-ből a The Leaves előadásában és Jimi bemutatkozó kislemezén hallható 1966-os változatot, hogy érzékeltessük, milyen mértékű ugrást hozott a modern zenébe mind gitározásban, mind hangszerelésben Jimi Hendrix. Egészen elképesztő a megközelítés, melyet több mint ötven év alatt sem tudott senki felülmúlni. Tökéletes. Lélegzetelállító az is, ahogy Bob Dylan egyébként is káprázatos All Along The Watchtower című dalát újraértelmezte. Egy időben még maga Bob Dylan is ebben a felfogásban játszotta. Amikor Alan Moore klasszikusát, a Watchment olvastam és Rorschach és Nite Owl közeledik Veidt erődjéhez, a képregényírás legnagyobb mágusa beemeli az egyik szövegbuborékba a dalszöveg egyik részletét:

„Outside, in the distance

A wildcat did growl

Two riders were approaching

The wind began to howl”5

A fejemben azonnal a Hendrix-változat szólal meg. A képregényből készült film – melyhez Mr. Moore nem adta a nevét – is a Hendrix-hangfelvétellel operál.

Ahhoz, hogy Dylan és Hendrix zsenialitását perspektívába helyezzük, érdemes a modern technológiát, és az adatokat segítségül hívni. A Spotifyon lapzártakor az All Along The Watchtower eredeti verziója 21,8 millió meghallgatásnál tart, míg a Hendrix-verzió 431,6 milliónál. Ezzel szemben Jimi leghallgatottabb saját szerzeménye, a Purple Haze „csak” 212,7 millió lejátszásnál tart, melyet csak picit előz meg Bob legnépszerűbb felvétele, a Like A Rolling Stone 222,4 milliós eléréssel. Ugyanakkor az AATW iskolapéldája annak, hogy mi számít dalszerzésnek, és mi nem minősül annak. Bármennyire is új Hendrix megközelítése ehhez a dalhoz, szerzői kreditet nem kap az új változat után. Csak az érdem az övé, hogy új szintre emelte a kompozíciót mint előadó, mint hangszerelő.

Hősünk jelentősége a zenén is túlmutat, hiszen a hatvanas években kevés fekete muzsikust fogadott el olyan szinten a fehér többség, mint őt. Nagyobb elismerést vívott ki közöttük, mint a feketék között, ami nagyon bántotta, vágyott arra, hogy a fekete közösség is értse, elismerje, amit alkot. Ugyanakkor büszke volt apai ági irokéz indián származására is, melyet az Axis: Bold As Love albumon szeretett is volna kifejezésre juttatni, de David King, a brit grafikus, aki a lemezborítón dolgozott, félreértette Jimit, aki telefonon próbálta felvázolni a koncepciót. Mivel angolul az „indian” kifejezés ugyanúgy jelenti az észak-amerikai őslakókat, mint az Indiában élő embereket, grafikusunk egy népszerű Viraat Purushan-Vishnuoopam ábrázolásba emelte be Jimi Hendrix, Mitch Mitchell és Noel Redding alakját. Hősünk már csak a kész lemezen szembesült a tévedéssel. Döbbenete leírhatatlan volt. Ráadásul a félreértés miatt ötven évvel később Malajziában be is tiltották az albumot, mert a hindu hívők sértőnek tartották, hogy Hendrixet és társait Visnuként ábrázolta a művész. Pedig Jimi Hendrix mindenkihez akart szólni. Számára fekete, fehér, rézbőrű, indiai ember ugyanazon univerzum egy darabja. Azé az univerzumé, melyet hite szerint a szeretet tart össze.

Ezek fényében talán érthető, hogy milyen teher nehezedett rám, amikor a Hendrix-katalógus a Sony Music gondozásába került 2009-ben, és az volt a feladat, hogy az életműhöz méltó kampányt csináljunk az új kiadványok és az újrakiadások köré. Hogyan lehetne generációkon átívelő aktivitást elindítani, melyben a kortársak ugyanúgy örömüket lelik, mint a zenével ismerkedő tizenévesek? Így született meg az Új Gitáros tehetségkutató, melynek „védnöke” Jimi Hendrix lett. Hozzá köthető nyereményeket, Fender Stratocaster gitárt, Marshall erősítőt kaptunk a partnereinktől, és Hendrix szellemében értékelte a zsűri a száznál is több pályaművet. Ekkor született meg bennem az a gondolat, mely az évek során meggyőződéssé szilárdult, hogy nagyon fontos visszaadni valamit, a lehető legtöbbet az alkotóknak, akiktől annyi élményt, inspirációt, örömöt kapunk. Hendrix már rég nem él, de ha ápoljuk a műveit, segítjük abban, hogy halhatatlan legyen.

Nélküled

A Bethlen Gábor utcai öreg ház, melyet a gondtalan gyermekévek mesésen kedvessé varázsoltak számomra, a felnőtteknek jelentett egy csomó kihívást. A hátsó szoba faborítása alatt eredetileg nem volt beton aljzat, csak döngölt föld, így előfordult, hogy az egereken túl még a vakondokok is megkeserítették szüleim mindennapjait. A patakparton a ház fölé tornyosuló fűzfa, melyről egy alkalommal a bátyám kergetése közben leestem, és csuklómat törtem, eltömítette a csatornát a gyökereivel. Volt, hogy a konyha és az előszoba közötti széles, kazettás ajtókeret mögé pedig szárnyashangyakolónia költözött. Az alap nélküli vályogépület karbantartása végeláthatatlanul sok feladatot rótt apukámra, így érthető, hogy amikor az akkori munkahelyén, a Szilas MGTSZ-nél lehetőség adódott építési telek vásárlására, nem gondolkozott egy percet sem.

Egy augusztus végi délután négyesben ballagtunk haza a Csanak utcai telekről, ahol szépen haladt az új ház építése. Már kész volt a pince, ahol Pistiék próbatermet rendezhettek be. Titokban, akkor ültem először dobfelszerelés mögé. Próbáltam megfejteni, hogy Ligeti Zoli milyen mágikus tudás birtokában csalja elő a lenyűgöző zene alapjait. Mai napig, ha a barát szó jelentését ízlelgetem, mindig Zoli jut az eszembe, olyan tántoríthatatlan kitartással állt és áll „Pista” mellett, mögött. Emlékszem, hogy aznap apának különösen jó kedve volt. Szépen alakultak a dolgok a telken, jó volt a hangulat a családon belül. Hálás volt, hogy segítünk nekik, és ünnepeltünk is egy kicsit, mert közeledett a házassági évfordulójuk. Az öreg házba érve, fel is köszöntöttük őket, majd Pisti rendbe szedte magát, és elment, hogy a barátaival találkozzon, mi pedig elvackolódtunk a nagyszobában. Tévét néztünk, és ekkor láttam, hallottam életemben először Stevie Ray Vaughant játszani.

Csengettek.

Apa ment ki megnézni, hogy ki az, aki ilyen késői órán megzavarja a család nyugalmát.

Rendőrség!

Pistit baleset érte. Budapestre vitték a balesetire. Apa önkívületi állapotban taxizott be a fővárosba. Mi anyával otthon maradtunk. Aggódtunk nagyon. Félni csak azután kezdtünk, amikor apa éjjel hazakeveredett. Az orvosok a testvérem életéért küzdöttek. Napokig. Egyszer meglátogathattam az intenzív osztályon, mert a szüleim nem voltak biztosak benne, hogy túléli-e a szerencsétlenséget. A trauma súlyát nem érezzük, amikor ránk nehezedik. Csak később értjük meg, hogy milyen hatással vannak ránk ezek az embert próbáló helyzetek. Én sem regisztráltam különösebb változást az életemben. Pisti csodával határos módon felépült. Az élet ment tovább. Elkezdtem a középiskolát a zuglói Egressy Gábor Szakközépiskolában. Egy fogalmazásdolgozat kiosztása után, az óra végén a fiatal magyartanárnőnk megkért, hogy maradjak az osztályteremben egy percre. Nem emlékszem, hogy miről kellett írnunk, de ő úgy érezte, hogy valami nagyon komoly megrázkódtatás érhetett.

Stevie Ray Vaughan minden idők egyik legnagyobb gitárosa volt, aki énekesként is maradandót alkotott, lemezről lemezre csiszolva énekstílusát. Szólólemezei a blues-rock megkerülhetetlen alapművei, de közreműködőként más műfajokban is korszakosat alkotott. Elég csupán David Bowie Let’s Dance című albumára gondolnunk, melyre maga a főhős hívta meg, miután 1982-ben a montreux-i jazzfesztiválon látta SRV-t. Ez a koncert volt Stevie első európai fellépése és annak rendje és módja szerint kifütyülték a nézők. Mr. Bowie azonban felismerte a fiatal gitárosban megbúvó géniuszt és elhívta a készülő albumra gitározni. Szerzői nagyságát talán utolsó nagylemezének (In Step, 1990) utolsó kompozíciója, a Riviera Paradise példázza legjobban. A jazzbe hajló instrumentális tétel, melyben önzetlenül nagy teret enged a zongorán játszó Reese Wynansnak, egyszerre simogatóan szép és fájdalmasan gyönyörű, minden meghallgatáskor, minden pillanatával ugyanazt a kérdést szegezi a hallgatónak. Hova fejlődhetett volna ez a káprázatos tehetség, ha nem ragadja el a halál olyan tragikusan korán?