AMTAK E-KÖNYVEK

Jókai Mór

Rákóczy fia

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6620-14-9

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Rákóczy fia

Tartalom

Rákóczy fia

I. FEJEZET Giunchi Giorgio examene

II. FEJEZET A két holló, aki egymásnak a szemét nem vájja ki

III. FEJEZET Maistre de Sacy

IV. FEJEZET „Mete-es-is”

V. FEJEZET Hanswurst mester

VI. FEJEZET A tűzkeresztség

Az Asphaleia törvényei

VII. FEJEZET A borkeresztség

VIII. FEJEZET A paradicsomi kísértetek

IX. FEJEZET Marchese di San Carlo és Marchese di San Christina

X. FEJEZET Lodoiszka

XI. FEJEZET A bécsi vásár

XII. FEJEZET Szívpróba

XIII. FEJEZET A kutyás ember

XIV. FEJEZET Nosztalgia

XV. FEJEZET Ha Bécs mulat

XVI. FEJEZET Hölgyek, akik a bibliát magyarázzák

XVII. FEJEZET A mysterion

XVIII. FEJEZET Együtt a koponyákkal

XIX.FEJEZET A csavargók országa

XX. FEJEZET A phéna

XXI. FEJEZET A phrál

XXII. FEJEZET „Yo, el Re”

XXIII. FEJEZET A két testvér

XXIV. FEJEZET Szicíliában

Két végtelenség

Posthumus gondolatok

XXV. FEJEZET Egy más planétán

XXVI. FEJEZET A szikra a tűzkőben

XXVII. FEJEZET Az éjjeli pávaszem

XXVIII. FEJEZET Io lakodalma

XXIX. FEJEZET A jéghajó

XXX. FEJEZET „Szememből könnypatak csorog”

XXXI. FEJEZET „Mon Père”

XXXII. FEJEZET „Otthon”

XXXIII. FEJEZET A közös fürdőben

XXXIV. FEJEZET „A kis Zsuzsika”

XXXV. FEJEZET Clio vétója

I. FEJEZET
Giunchi Giorgio examene

Rákóczy két fia kisgyermek korában, anyjostul, fogságba került. Bécsbe vitték őket.

A nagy szabadságharc alatt hasztalan kísértették meg a nagyfejedelem vezérei a két gyermeket kiszabadítani, egész Bécs kapujáig előhatolva portyázó dandáraikkal: tervük meghiúsult.

A fejedelem hadjárata elmúlt, dacára a hősi erőfeszítésnek; maga is hazátlanná lett, s aztán, mint egy elátkozott üstökös a napot, úgy kerülte körül a hazáját, Lengyelországon, Franciaországon keresztül, míg eljutott Rodostóhoz: hallgatni a tenger okos beszédét.

A két fogoly gyermek felnőtt. Anyjuk kolostorban lakott, ők gondos nevelést kaptak. A nagyobbik, József, németországi akadémián diákoskodott. A kisebbik, György, Bécsben maradt.

A császár-király elrendelé, hogy a fejedelemfi rangjához illő nevelést nyerjen.

A rangja „grófi” volt: „Giorgio Giunchi”-nak hítták.

Volt saját lakása, udvarmestere és lovászlegénye, s helyébe jártak a professzorok és káplánok, akik mindenféle tudományokra és vallásra oktatták: a vívásban, lovaglásban maga az udvarmester tökéletesíté a fiút.

Az udvarmester neve volt: Jacinto Wammána; a neve után ítélve nápolyi, ahol ez a szó „dajkát” jelent, a lovászlegényt hítták Künzli Péternek; ez svájci lehetett.

A bécsi főiskolába nem járathatták a fejedelem-fiút, mert ott többszáz magyar tanuló hemzsegett, akiktől meghallotta volna a magyar beszédet, amire neki semmi szüksége sem volt; de még valami más egyéb oknál fogva sem.

A kancellárnak gondja volt rá, hogy Giorgio nevelése a szabályoknak megfeleljen. Minden semestrisben megtartották az exament a magánlakáson, mely alkalommal a legilletékesebb fensőbbségi személyek voltak jelen, akik a rigorózumért illendően honoráltattak.

Abban az időben (a múlt század elején) még nem voltak nyomtatott iskolai tankönyvek, hanem a tanulók maguk írták le a tantárgyakat kéziratból: ami igen célszerű intézkedés vala; mert ily módon legalább egyszer el kellett olvasni a studiosusnak azt a stúdiumot, amíg de „papiro ad chartam” lekalligráfiálta. S miután ezt dictando kellett elvégezni, annálfogva ezen didaktikai metódus azt is biztosította, hogy a filozopternek okvetlenül meg kellett tanulni írni. Még pedig tisztességesen, olvashatóan kellett írni, mert ha szarkalábakkal töltötte meg a papirost, akkor „körmöst” kapott az öt körmére a léniával, ha pedig malacot ejtett az írásba, akkor a tenyerébe kapott egy sújtást a plágával; súlyosabb vétségek korrektúráját végezte a ferula: teljes elmulasztás, a végzetes „nes” (nescit) megtalálta a maga ellenszerét a scuticában; morális defektus esetében működött a virga.

Ezek a kipróbált hatású tanszerek bizonyára nem hiányzottak Giunchi Giorgio gróf tanulószobájából sem. A tanfelügyelő bizottság, mely állt az Alma Mater protektorából, a kancellária tanácsosából, és a minorita rend delegátusából, az examenre megjelenvén, semestris végeztével, legelőször is e segédeszközöket vette oculata alá.

Ott volt a tanulóasztalra mindjárt letéve a legelébb kézbe veendő három ösztön: a lénia (ismeretes vonalzó); a plága: (ez hasonlított a légycsapóhoz, csakhogy kisebb vala a csapója, s nem bőrbül, hanem fábul készítve) és a ferula (ezt fiatal fűzfavesszőbül szerezték). A scutica a falon függött: ez egy fonott korbács volt, őzlábra alkalmazva. (Ez különben otthon is minden tisztes családnál a rendes utenzíliák közé tartozott, az ajtó sarkára felakasztva, szimbóluma az atyai tekintélynek.) Végül a téka függönye alá elrejtve volt a virga: ez a félelmetes erkölcsnemesítő eszköz: egy pamat nyírfavessző, sós vízbe beáztatva.

És a vizsgálattevő úrfinak legelőször is ezeket a jó ismerősöket kellett megnevezni az examinátorok előtt, obedienciájának bebizonyítása végett.

– Minek neveztetik ez? (A lénia.)

– Sollicitator celerrimus. (Leggyorsabb szorgalmazó.)

– Hogy hívod ezt itt? (A plága.)

– Benignus exhortator. (Jóakaratú serkentő.)

– Hát ennek mi a neve? (A ferula.)

– Pater scientiarum. (A tudományok atyja.)

– És ami ott lóg a falon? (A scutica.)

– Ala virtutis. (Az erény szárnya.)

– És az ott a függöny mögött? (A virga.)

– Exorcisator. (Ördögűző.)

Nagyon jól van!

Erre azután a magiszterek elővették a fekete könyvecskéiket, s a rubrikákból előszámláltak, hányszor volt az egyik és másik serkentő segédeszköz alkalmazásba véve: a deputáció meggyőződhetett belőle, hogy a növendék úrfi mindezekben bőségesen részesült.

Nagyon jól van.

Még azután volt egy módszer: amely azonban már újítás számba ment, s annálfogva a pedagógusok által nem is volt általánosan elfogadva; mivelhogy inkább a tanulók morális érzületére volt alapítva. Ezek voltak a „signum”-ok. A signum bonum és a signum malum. A jó jel volt egy piros szalagra kötött aranyozott csillag bronzból. Ha jól felelt a discipulus, ezt akasztották a nyakába, s ezzel pompázhatott egész naphosszat: hordhatta az utcán. Ha pediglen rosszul felelt, vagy éppen sehogy sem, ha belesült a recitációba, ha legyeket fogdosott azalatt, amíg a magiszter prelegált, vagy pláne elaludt a prelekció alatt, akkor a signum malumot kötötték a nyakába. Az pedig láncra volt kötve s lakatra járt, hogy le ne lehessen dobni, s mind a két oldalán az éremnek ugyanazt mutatta, tudniillik egy szamárfejet.

Ez az erkölcsi hatást gyakorló taneszköz azonban inkább csak az előkelőbb ifjaknál alkalmaztatott, akik már hazulról hozzák magukkal a kitüntetések iránti lelki fogékonyságot.

Annálfogva nagyon helyén lehetett Giorgiónál, akinek a családi neve Giunchi gróf.

Az examen termének falai mappákkal valának feldíszítve. A háttérben állt a könyves téka, roppant disznóbőrbe kötött pandektákkal megtömve; középen egy íróasztal, tele manuscriptumokkal; a szögletben egy óriási földglóbusz, az átelleni szögletben a planétarendszer. Az íróasztallal szemben a katedra, két oldalán faragott gótikus támlányú padok. Az egyik sorban ültek a magiszterek, a másikban az examinátorok.

Ezen illusztris hallgatóság elé vezette be az oldalszobából doktor Wammána Jacinto a gondjaira bízott növendéket.

Közepes termetű, jól kifejlett siheder volt a quidam, sűrű, rövidre vágott sertehaj a fején; kék, tágra nyílt szemei, fölfelé tűrt orra, halvány, de minden hozzá intézett kérdésre elveresedő arca, előreálló fogai, melyek miatt az ajkai sohasem tudnak egymásra csukódni; kiegészíti az egész fizionómia karakterét a fejtől elálló hegyes végű fül.

Az első betanult szava az examinandusnak az üdvözlés.

– Bonum mane praecor, domini reverrendissimi, clarissimi et illustrissimi: humillime me recommendo indulgentiae vestrae. Laudetur Dominus!

Azután következik, hogy az asztalhoz járuljon, a kezeit összetegye, és elmondja a minden ünnepélyességet, és így a tanulási órát is megelőző imádságot. Sebesen és folyékonyan mondta el; az utolsó tételig: „sed libera nos a malo”.

– „Amen” – ismétlé a konziliárius. – S kit értünk az alatt, hogy „de szabadíts meg minket a gonosztul?”

– Az istentelen kurucokat és az ő szövetségeseiket.

– Optime.

Ezt követi azután a beneventatio: a megjelent dignitások üdvözlése, hosszú orációban; melyet a vizsgázó megfelelő akciókkal kísér, hol az egyik, hol a másik kezét téve a mellére, a másikat ugyanakkor elnyújtva, majd az égre feltartva, utoljára keresztbe téve s magát mélyen meghajtva.

– Salve! Salve! – Mondogatják rá az examinátorok.

Egyszer sem akadt meg!

Erre következett azután a fent leírt taneszközök iránti kikérdezés, s a magiszterek által előmutatott diáriumok kollaudációja, melyekből kiderült, hogy a növendék hány tanórát kapott, hányat mulasztott engedelemmel és anélkül, mivel lett büntetve az utóbbi esetekben. Példás szigor gyakoroltatott a nevelésében.

Ekkor következett azután a tantárgyakból való megexamináltatás.

– Domine comes Georgi de Giunchi!

Így titulázták a magiszterek az examinandust, aki az egész vizsga alatt egy nagy onixkövű pecsétnyomó gyűrűt forgatott a bal keze mutatóujján. Ez megengedhető segédeszköz a memória elősegítésében, a gyűrűt körülforgatni az ujjon. Igaz, hogy csak előkelő rangúaknak van megengedve, akik születési joggal bírnak címeres gyűrűk viselésére.

A rigorosandus praestanter felelt minden stúdiumból. Nehogy azonban úgy tűnjék fel a dolog, mintha előre ki volnának pécézve a kérdések és a feleletek a magiszter és a discipulus között, az examinátor urak is intéznek a pódiumra kiállított elé egy-egy kérdést.

– Dicas nobis domine comes Georgi de Giunchi, hol fekszik Hungária? – szólalt meg a prorektor.

– Hungária fekszik az ausztriai birodalom örökös tartományai között s kiegészítő részét képezi a stíriai őrfejedelemségnek, a horvát királyságnak, a szerb vajdaságnak és a transzilvániai nagyfejedelemségnek, lakosainak száma másfél millióra megy, akik németek, tótok, rusznyákok, oláhok, rácok, bolgárok, görögök, cigányok és hungárnok.

– Miért neveztetnek a hungárnok ezen a néven?

– A hungarn név származik a „hungern” szóból, mivelhogy ezek a lakosok annyira éhesek, hogy még a közéjük vetődő idegeneket is megeszik.

– Praestanter. Mióta tartozik Hungária az ausztriai birodalomhoz?

– A tizenegyedik század óta, amidőn I. István király defektusával Péter király az országát Henrik császárnak inskribálta.

– Valde bene. Voltak-e a hungárnoknak nagy embereik?

– Igenis valának; de azok mind idegenek voltak: Nagy Lajos olasz volt, Johannes Hunyades és fia, Mathias Corvinus oláhok voltak; akik pedig saját nemzetükből támadtak, azok gonosz emlékű rablóvezérek valának, miképpen Thököly és Rákóczy: akik a pogány törökkel szövetkezének. Ezért el is pusztíttatának.

– Optime! Praestantissime! – zúgott fel rá uniszónó a vizsgáló küldöttség. – Most a konziliárius úr intézett hozzá egy kérdést.

– Látott-e már domine comes Georgius de Giunchi egy Hungáriából származott embert?

Az ifjú ember e kérdésre hüledező képpel tekinte az ő mentorára, Wammána úrra. Ez nincsen az írott studiumban.

Wammána kenetteljes mozdulattal inte neki.

– Feleljen ön meg egész őszintén a feltett kérdésre, Giorgio gróf! „Igenis láttam.”

– Igenis láttam. – ismétlé az halk hangon.

– Hol látta őtet?

Az ifjú ember tátva maradt szájjal tekinte a főfő nevelőjére.

– No csak sincere meg kell mondani: „a Bärenhaus előtt”.

Az ifjú zavarában a bársonyvammszának a leffentyűit húzogatva a kezeivel, rebegé: „a medveház előtt”.

– És mit mívelt ott ez a hungáriai jövevény?

Erre a kérdésre hirtelen a szája elé kapta a kezét az ifjú, s a markába vakkantá a kitörni készülő nevetést. Ámde egy oldalpillantás Wammána kézmozdulatára, mely a ferula felé volt irányulva, hirtelen visszaadta a komolyságát, s aztán recitáló hangon mondá el a választ.

– Nagy szkítiai farkasokat mutogatott a piac közepén a sokaságnak, melyeknek a neve hungáriai nyelven: „komondores”.

– És mondott-e egynémely szavakat is e produkció alatt ama vagabundus?

– Igenis. Egyszer azt mondá hungáriai nyelven: „ad ugrandum!” Arra a szkítiai farkasok elkezdtek ugrándozni, azután pedig azt mondá nekik: „ad ugatandum!” erre elkezdének ugatni.

Erre az egész cőtus nagy hahotában tört ki.

Az ifjú uracska pállott bámészsággal tekinte Wammánára: hát ezeknek nem húzogat a hátara a ferulával, amért nevetni bátorkodnak az examen alatt?

Ekkor azután a prorektor őnagysága fogta esztrengára az examinandust.

– Mondja csak Giorgio gróf úr, mit tanult ön a pogány hitűek vallásairól? A klasszika mitológiából már hallottuk önt felelni. Jupiter facinorái elég jól meg lettek önnek magyarázva. Hanem az újabbkori pogányokat kérdem. Kiket értünk ezek alatt?

– Értjük a pogányok alatt a lutheránusokat és kálvinistákat, akik a hugenottákkal és templáriusokkal együtt a Bafomet oltárán áldoznak.

– Ki az a Bafomet?

– A Bafomet-bálvány az antikrisztus, aki a rosszat míveli a jó helyett s az emberek lelkeit a pokolnak kiszolgáltatja. A Bafomet-imádók tagadják az Istent, a Megváltót és a Szűz Máriát. Keresztjüknek csak két ága van, mint az akasztófának, s azt ők „lignum vitaenek” nevezik. A Bafomet-bálvány egy macskafejű férfiú, akinek a derekára és lábszáraira egy kígyó tekergőzik. Azokon az ünnepeken, melyeket a Bafomet-imádók titkos templomaikban tartanak: a Sion hegyén kiadott tízparancsolatok lábbal tapostatnak, s a zsoltárok melódiáira fertelmes gúnydalok énekeltetnek; minden szombat napon pedig megtartatik a „Méte” ünnep. A Méte egy pokolbeli csábító kecsekkel felruházott asszonyi állat, akit a pogányhitűek azért emelnek az oltárra paradicsomi alakzatban, hogy rút példaadásával az embereket istentelen gonosz indulatokra ingerelje.

– Basta! Molto bene! Domine Giorgio Giunchi! Elég volt ebből a témából! – szakítá félbe a minorita delegátus.

– Ej ej – feddé a prorektor Wammána urat. – Nem kellett volna a textusban benne hagyni ezt az incisumot: „paradicsomi alakzatban”.

– De annál jobban kitűnik az ifjú romlatlan kedélye – elukubrált Wammána úr. – Tetszett látni, hogy amidőn ezt elmondá: behunyta mind a két szemét.

– Jobb lett volna, ha nem is tudna, hogy e szavakra be kell hunynia a szemeit.

Az examen azonban a legnagyobb megelégedésére lett befejezve a vizsgáló küldöttségnek.

A prorektor egy dicsérő exhortációt tartott a fiatal nemesnek, s annak végeztével egy friss babérból font koszorút tett a fejére.

A magiszterek megírták a testimóniumot, s protokollumot vettek fel a végbement examenről.

„Ex omnibus eminens: ex moribus classis primae cum laude.”

A vizitátorok aláírták a protokollumot, amellyel Wammána úr a kancellárnak fog beszámolni: az pedig be fogja azt mutatni őfelségének, akinek legkegyelmesebb akarata az, hogy a fejedelemfi a legkitűnőbb neveltetésben részesüljön.

Azután következett a bezáró ima és a búcsúbeszéd, melynek végeztével a dignitáriusok úgy, mint a magiszterek, a maguk salláriumát átvéve, re optime gesta eltávozának, az utcán váró gyalogszekereikhez.

Mikor aztán Wammána úr egyedül maradt a discipulusával, azt mondá neki:

– No mármost fiam Péter, húzd le az ujjadról a gyűrűt, s add vissza; vesd le a bársonyvammszot, meg a csattos cipőket, nyisd ki az ablakot, söpörd ki a szobát, mindenekelőtt pedig szaladj Péter, tisztítsd ki a phaicakat és vágd meg a thymianum diabolit.

Már az examen alatt megütötte az orrát egyik-másik deputátus úrnak, akinek finomabb szimatja volt, valami gyanús füst-aroma, sőt a prorektor azt is kérdezte: „nem ég itt valami?” Megnyugtatták: a kályha füstöl.

(Kitelik attól a nebulótól, mondá magában Wammána, hogy azalatt, amíg mi itt őt – per procura – examináljuk, azalatt ő a szomszéd szobában rágyújtott és con fuoco pipázik.)

Úgy is volt. Alig távozott el Péter az egyik ajtón, csak annyi idő telt bele, hogy a rajta levő úri öltönyt levetheté; midőn a másik ajtón bejött az igazi György úrfi, ugyanabban a bársonyvammszban, a fején ugyanaz a babérkoszorú; egy hosszú szárú pipából füstölve.

Ez aztán az igazi Rákóczy alak! Mintha csak az apjának a gyermekkori arcképe szállna alá a rámából megelevenülve. Az a telt piros arc, gödrös áll, csattanó ajkak, finom metszésű orr; azok a nagy dióbarna szemek, a drágakő ragyogásával, azok a sűrű szemöldökívek, a tiszta, magas, domború homlok, a magátul göndör, sötét gesztenyeszín hajzat. Még egész gyermek volt arcban; de kifejlett termete már egy daliáé.

Kacagva és pipázva jött be a tanterembe.

– Hát te hogy mersz idejönni azzal a pipával, azzal a koszorúval az iskolába?

– Az iskola az enyim.

– De azzal a babérkoszorúval!

– Az is az enyim. Most vették.

– Meg ezzel a phaicával a szádban!

– Az is az enyim.

– Leteszed mindjárt!

– Majd ha kiszíttam.

Wammána felkapta az asztalról a ferulát, mely az ünnepély alkalmából spanyol nád volt.

De a discipulus sem volt rest, ő meg a hosszú török meggyfa pipaszárat kapta a kezébe, s ekkor aztán egy szabályszerű asszó következett be a mentor és a növendék között, melyben a ferula és pipaszár helyettesítették a fleureteket. Természetesen Wammána volt a mester. A babérkoszorú csakhamar lerepült Györgynek a fejéről, s egy művészi csavarintással ki lett a kezéből ütve a pipaszár.

– Aha, ezt a fogást nem tudod védeni, úgy-e? Bärrenhäuter!

Ekkor azonban, ahelyett, hogy a lefegyverzett discipulusnak az irhájára húzogatott volna a mester, felvette a kezéből kiütött pipaszárat s visszaadta a kezébe.

– No! Élhetetlen! Próbáld meg még egyszer védeni. Ide vigyázz. Mikor így csinálom a kvintet, te parád helyett ugorj át a prímbe s szúrj előre. Ne kíméld a gyomromat! Jól van! Derék volt. No még egyszer! Ezt a máltai keresztet itt a mellemen.

S György úrfi a harmadik „gang”-nál ismét odatalált a máltai kereszt közepébe.

Megelégedetten szorította meg a kezét a mester.

A pipaszár meghajlott a döféstül. Annál jobban esett belőle a füstöt színi.

Akkor aztán a mester és a tanítvány karöltve és vígan nevetgélve mentek át a pipatóriumba, ahol már Péter elkészítette a vágott dohányt.

– Állj őrt a pitvarban, Péter.

A mester és a tanítvány versenyt füstölve telepedék le a kényelmes török kerevetre. Egy alacsony asztalkát húztak maguk elé, azon volt a sakktábla: felrakták a figurákat, s elkezdtek sakkozni.

– Te ma nagyon rosszul játszol, fiacskám.

– Másutt jár az eszem.

– Hát van neked olyan is?

– Kérdezd meg a prorektort, meg a konziliárust, vagy a gvárdiánt, akik megcensiáltak.

– Semmiházi! Nézz ide, milyen testimóniumot kaptál!

– Haha! Mit nézzek én ezen a bolond papiroson? – Hiszen nem tudok én írást olvasni.

– Az őseid sem tudtak. Hallgatóztál ugyebár az ajtón az examen alatt! Vettem észre a pipafüstről: keresztüljött a kulcslyukon.

– Azon jár éppen az eszem.

– No! És micsoda tudomány az, amit irigyelsz a Pétertől, hogy ő tanulta meg tehelyetted?

– Két dolog ragadt meg a fejemben. Az egyik az a bizonyos pogány vallás.

– Ah! A mitológia? Jupiter apró gavallér csínytettei?

– Nem! Nem! Az a másik.

– A Bafomet-szertartás?

– Nem tudom, hogy az-e a neve. Ahol az a „Méte” jön elő. Az a pokoli csábító szép hölgy. Arról szeretnék én többet tudni.

– Ah! Sárgacsőrű pintyőke! Arra ráérsz. Hadd nőjjön elébb egy kis prém az álladon.

– Mondsza csak! Igazán tartanak ilyen ünnepélyeket a Méte imádására?

– Amit én megírtam, az igaz.

– Hol tartják azokat?

– Itt Bécs körül is.

– Te voltál ott magad is?

– Hogyne lettem volna?

– Hát mehet oda olyan ember is, aki nem tartozik a Bafomet-imádók közé?

– Azzá lesz, csak egyszer ott legyen.

– De aki a Bafometet hiszi, az nem hiszi a Krisztust?

– A Bafometet sem hiszi az.

– De a „Métét”?

– Azt már imádja.

– Te! Vígy el engem egyszer egy ilyen „Méte” ünnepélyre.

– No csak az kellene még! Az ilyen gyereknek még a „Nyír-bíró leánya” kell, nem más.

– No csak egyszer.

– Hát nem sajnálnád megtagadni érte a Jézust?

– Tudom is én, hogy ki az a Jézus?

– Az emberiség megváltója, az, aki keresztre van feszítve.

– Hát mért nem veszik le a keresztrül ha olyan jó ember?

– Oktondi! No megállj! Majd beszélek én neked egyszer a Jézusról.

– Beszélj nekem a Météről.

– Méte, méte = mese! Verd ki a fejedből. Csak úgy gondolták ki a templáriusok ellenségei, hogy elveszítsék őket.

– Nem igaz! Én magam is láttam azt a házat, amelyiknek a kapuja fölött egy macskafejforma emberarc van kőbül.

– No, gyerek! Most már beszéljünk másról. Hát egyéb tudomány mi ragadt meg a fejedben a mai examenből?

– Az, amit a Péter arról a kutyás emberről beszélt a medveház előtt. Azt mondta, hogy ez egy magyar.

– No, és hát mi bajod neked azzal?

– Szeretném én azt az embert látni.

– Minek?

– Nem tudom én. Az olyan furcsa érzés bennem. – Amint ezt a szót kimondják előttem, hogy „magyar”, egyszerre valami keserű jön fel a torkomba. Elszomorodom: nem érzem az ízét se ételnek, se italnak; aztán, amíg ki nem megy a fejembül, úgy érzem, mintha el kellene szaladnom, aztán futni, futni, amíg csak a Szent István tornya el nem marad mögöttem a látóhatáron. Nem tudom, mi ez a bolondság? Úgy tetszik, mintha nagyon kicsiny koromban, amikor még az anyám ölben hordozott, hallottam volna vagy láttam volna olyan szót vagy olyan embert, aki magyar.

– Álmodtad azt fiacskám az anyád ölében.

– Az volt ám a szép asszony, hallod-e? Hová lett az anyám?

– Meghalt az régen, fiacskám: ne keresd.

Erre a szóra a nagy gyermeknek a szemei megteltek könnyel. A mentor elnevette magát.

– Hahaha! A kisfiú pityereg.

György mérgesen felugrott a kerevetről.

– Nem pityergek. Hanem már most akarom, hogy gyere velem oda a Bärenhaushoz, hadd lássam azt a kutyatáncoltató hungarust.

– No no no. Fiacskám. Ülj le szépen. Mást mondok én neked. Inkább elviszlek a Méte-ünnepélyre.

– Elviszesz? Mikor?

– A legközelebbi szombat estén.

Ekkor aztán ragyogni kezdtek az ifjú szemei, nyakába borult a mentorának. S feledve volt a futnivágyó érzés és a szépséges szép anyának az emléke.

II. FEJEZET
A két holló, aki egymásnak a szemét nem vájja ki

Péter halkan nyitotta fel az ajtót, s súgva jelenté:

„Jön a filiszteus!”

Erre a szóra a mentor és a növendék egyszerre felugrott a kerevetről.

– Gyorsan! Be a kápolnába! Énekeld a litániát!

György úrfi és a vicéje rohant a kápolnaajtónak. – (A kegyes neveltetéshez az is megkívántatott, hogy házikápolna legyen helyben.) S azonnal megkezdődött odabenn az éneklés. Mire a filiszteus benyitott a pipázó ajtaján, már a legénykék el voltak távolítva: s hangzott a Péter litániája az ajtón keresztül.

A konziliáriust értették a „filiszteus” alatt.

A fiúkat csak el lehetett odábbítani, a sakkfigurákat is a ládába dobni, de a dohányfüst már nem volt eltüntethető. S az már olyan sűrű felleget képezett, hogy a látogató alig látott benne: s rögtön elkezdett prüszkölni tőle, amint az ajtón belépett.

Azalatt legalább összeszedte magát a mentor.

– Helf Gott! Conducat sanitati! Prosit!

– Eh, ha! Ezt nevezem aztán füstnek! – krákogott a konziliárius, kockás zsebkendőjével vigasztalva az orrát. – Egyedül méltóztatott így telepipázni a szobát?

– Hát már ez nekem így szokásom.

– Mert az semmiképpen nem volna megengedhető, hogy Giorgiot megtanítsa a dohányzásra.

– Dehogy tanítom! Tartva magam a legszigorúbb pedagógiai és dietétikai regulákhoz. De hát minek köszönhetem méltóságod részéről ezt a megduplázott szerencsét?

– Elfelejtettem valamit. Examen végeztével a grófocska egy kalligrafikus episztolát szokott írni, ilyen tartalommal: „Serenissime principessa! Si vales, valeas: ego quidem valeo. Hodie deposui examen utralibet coram domino perillustrissimo Consiliario, deinde coram domino reverendissimo Guardiano necnon coram magnifico domino Prorectore. Omnibus numeris solutus. Osculor Vestras manus obedientissimus Georgius. – Ezt egy igen magas védasszonya az ifjúnak követeli tőlem, akit a sorsa nagyon érdekel.

– Ezért kár volt méltóságodnak az asztmájával ennyi grádicson felfáradni: ezt a levelet majd el fogom küldeni méltóságodnak a kvártélyába vagy az udvari kancelláriába.

– De énnekem múlhatatlanul kötelességemmé van téve, hogy az ifjúcska saját szemeim láttára írja ezt a levelet. S én a kötelesség teljesítésében, tetszik tudni, hogy rigorózus vagyok, ad amussim, rigorózus. In praesentia mea kell neki az episztolát megírni.

Wammána úr meg volt akadva. A „vice”, a megexaminált Péter most már inasruhában van. Ha a konziliárius most benyit a kápolnába, egy ifjú helyett fog találni kettőt. Az úrfiöltönyt az a másik viseli.

– Tetszik hallani, hogy ő most az ájtatosságát végzi: a litániát énekli. Nem szabad őtet háborítani.

– De majd egyszer a litániának is vége lesz. Megvárom, míg előjön.

– De úgy látom, hogy árt a perillustrisnak a nagy dohányfüst, talán méltóztatnék az iskolába átsétálni, úgyis ott vannak az íróeszközök.

– Hehehe! – nevetett a méltóságos úr, kedélyesen döcögtetve az abdomenét. – Minek játszanak komédiát egymás előtt az augurok? Azt hiszi Wammána úr, hogy én nem látok át a szitán? Hogy engem lehet az orromnál fogva körülhurcolni, „mit der Kirche ums Kreuz herum”? Talán én olyan Pámschábel vagyok, mint az a másik két úr, aki engedi magát „über den Löffel barbieren”. S nem tudom hogy az a siheder, aki a mi schédáinkra a feleleteket elrecitálja: nem a Conte Giorgio, hanem annak az inasa, a Künzli Péter? Hehehe!

Erre a mentor meghőkölt. A konziliárius azonban kordialiter hátba ütötte, s erre ő is elkezdett kacagni, s aztán kacagtak jovialiter duettben.

Ez meglévén, a konziliárius úr, hogy bebizonyítsa, mennyire jó kumpán? maga is felvett egy pipát a tartórul, megtöltötte a dohányos börböncéből s rágyújtott. Azzal lehetett infilálni a konfidens diskurzust.

– Jó dohány! Csakhogy ez már volt az abaldóban. De nekem sokkal jobb van. Minden évben kapok egy bált. Igazi verpeléti, schwärzolva. Ugyanaz a magas rangú patróna küldi, akihez a levél íródik. Majd küldök belőle – neked. (Már tegezték egymást.)

– Ago gratias.

– De abból ne adj annak a fiúnak; mert magyar dohány. Tudod: annak a másik fiúnak.

Wammána úr sietett a meggyújtott fidibusszal ismét felszítani vendégének beszéd közben kialudt pipáját, aki szítta is, beszélt is.

– De hát mondd csak nekem, pajtás: – no tudod, előrebocsátom, hogy én mindenről pontosan vagyok informálva. Nem hiába fut össze a mi kezünkben minden fonala a titkos políciának. No hát mondd meg nekem, micsoda abszurdus gondolat az tetőled, három magiszterrel taníttatni mindenféle tudományokat egy inasgyereknek, akit az examen alkalmával, mint Giunchi Giorgio grófocskát mutatsz be a hivatalos küldöttségnek: hát az igazi Giunchi Giorgio mit tanul aztán?

– Semmit.

– Semmit?

– No, a nyomtatás olvasására megtanítottam magam, arra is csak úgy vehettem rá, hogy a De Sacy-féle bibliai történetek illusztrált kiadását adtam a kezébe.

– Te istentelen! A De Sacyt?

– Mi is megloptuk azt már gyermekkorunkban. Aztán a képek kedvéért csak megtanulta a szöveget olvasni. – De már írni nem tud.

– De hisz akkor te egyenesen a felsőbbség intenciói ellen dolgozol.

– Jobban ismerem én azt az intenciót, mint te, barátom, s jobban megfelel annak az én metódusom, mint az, amit ti elém szabtok. A ti metódustok szerint ennek a fiúnak mindenféle obstrúzus balgaságot összevissza kellene tanítani; aminőkben az imént bőségesen gyönyörködhettél. Hát aztán mi rezultátuma lenne? Az, amit a bátyjánál obszerváltunk. Bármi bolondokat tanítunk is neki: azzal az elmetehetségei kifejlődnek, s mikor a házitanítás alul kikerül, elküldik magasabb akadémiákra, s ott elfelejti a bolondokat, amiket tőlünk tanult.

– Az okosakat?

– A még nagyobb bolondokat. De az én metódusom szerint azzá fejlődik és az marad, ami szerintem az ideálja egy főnemesnek: ignorans, luxuriosus, rixator.

– Eszerint te szisztémát csinálsz abból, hogy nem adsz nevelést Giorgio grófocskának?

– Dehogynem adok neki nevelést! Sokkal többet fáradok vele, mint a három stomfax magiszter a Petivel. Úgy megtanítottam vívni tőrrel és karddal, hogy akármelyik gavallérral ki merem állítani. Úgy tud lovagolni, mint egy parthus. A l’hombre játékban levágja a legrafináltabb kártyást. Énekel és gitározik remekül. Csak az ultima lima van hátra. Tudod, mi az az ultima lima?

– Tudom. Az asszony. Még azzal is le akarod köszörültetni, s akkor aztán lesz belőle egy olyan igazi nemes ifjú, amilyennek te kívánod.

– Amilyennek „ők” kívánják. Akit nem háborgatnak a nagyzás hóbortjai többé. Akitől nem lehet félni, hogy mint az apja, otthagyja a szép hölgy meleg ölelését, s inkább a kardja markolatát melengesse. Ez nem hagyja ott a nimfát a fámáért.

– Merész játék! De tudod-e, hogy a saját fejeddel is játszol egyúttal? A legfelsőbb körökben ezt nem így akarták. Még most senki sem orrontja ezt az imposztorságot; egyedül énnekem van róla biztos tudomásom. Eddigelé nem közöltem senkivel a tapasztalataimat. De nagy belső küzdelmembe került, mondhatom. Nagyon sokat kellett felrónom a közöttünk fennálló régi barátság kontójára.

– Oh, afelől igen bizonyos vagyok. Én éppen olyan régen vagyok informálva afelől, hogy te, kedves barátom az én tanítványom által írott leveleket miféle hercegasszonynak küldözöd; pedig titkos políciám nincsen. Az nem más, mint Aspremont hercegné.

– No hát, Giorgio nénje – hebegé megzavarodva a konziliárius.

– Igen. Rákóczy Ferencnek a leánya. „Minden jó lélek dicséri az urat!”

A konziliárius kényelmetlenül feszengett.

– Nonono. Rogo humillime: hát hiszen a principessza elől nem lehet szupprimálni, hogy ő Rákóczy Ferencnek a leánya; hisz őneki éppen az atyja birtokaiból lett egy rész donációba adva, amikor Aspremonthoz nőül adták. Ő pedig jól tudja, hogy neki két férfi testvére van.

– Igen. József és György. De a József felől sohasem tudakozódik. Az már jól preparálva van. Az már megkapta a vakcinációt a nagyravágyás ellen. Egész Nürnberg echózik a kalandjaitól. Egyszer egy patikárusnéval, máskor meg egy ötvös leányával.

– Áh, Áh! A patikus feleségével való kalandját már én is hallottam.

– De nem olyan tökéletesen, mint én tudom.

– Egészen az Aeneas Sylvius regénye. Euriolus és Lucretia. Amit pápa korában a szerző maga megégettetett.

– Csakhogy a Jóska nem volt az a vitéz Szeladon, aki Euryolus. A patikus hazaérkeztére elbújt – no tudod már, hová.

– Egy patikus előtt!

– Az aranyműves leányával való kalandja még cifrább. Ez a perszóna nem volt valami vestalia, sőt mondhatnám: egy valóságos „Hübschlerin”, akinek szokása volt a diákokat feketekávéra meghívni magához. A Jóska totaliter szerelmes volt a jungferbe; míg egyszer megtudta, hogy az más diák számára is főz feketekávét. Ekkor aztán nem ment el a leányasszony meghívására többé. Azért fölöttébb megapprehendált a domicella, s amint a Jóska egyszer elsétált az ablaka alatt, utána öntötte a findzsából a kávét.

– No képzelem, hogy a szittya ivadék milyen magyaros gorombaságot követett el rajta.

– Absit! Dehogy magyarosat. Pasquillt szerzett német versekben a leányra, s azt énekelte el az ablaka alatt.

– Német pasquillt? Egy Rákóczy-ivadék!

– De még nem ez a legnagyobb skandaluma. Ezért a pasquillért az a másik diák lovagias elégtételt követelt a Jóskátul. És az ifjú hős, ahelyett, hogy maga állt volna ki a menzúrába, az inasaival páholtatta el a vetélytársát.

– No, ez nem fogja Magyarországot fegyverbe öltöztetni.

– Ez lett belőle. Kákompille a nők között; pipogya a férfiak előtt.

– Hála az egeknek!

– Hanem az öccsében egész más vér lüktet, domine amice! Csupa tűz, láng a gyerek. Vakmerő és megzabolázhatatlan indulatú. Amellett korához képest túlságosan kifejlett. Ha egyszer ez beszabadul a bécsi társaságba, minden családi békességet fel fog háborítani, s a gyilkos párbajok napirenden lesznek. S ha egyszer ebben felébred az ördög, akkor ez nem ismer se Istent, se pápát, se császárt.

– Quod Deus avertat!

– Csak maradjunk mi a diabolusnál. Az egyik ördögöt csak a másik ördöggel lehet kiűzni. Ez az én metódusom. Akárki felelősségre von emiatt, megfelelek magamért. Csakhogy „noli turbare circulos meos”.

– Jól van. Hallgatni fogok.

– Csak kölcsönbe esik. Én is elhallgatom azt, hogy te leveleket írogattatsz az én növendékem által Aspremont hercegnőnek.

– Hát hiszen ez semmi bajt nem okozhat. Először is az episztolákat nem az igazi György princ írja, hanem íródnak azok Giunchi Giorgio gróf nevében, Künzli Péter által. Másodszor – énnekem ezért a szolgálatért a principessa minden évben küld egy bál dohányt, egy vendely libazsírt és egy vendely olvasztott vajat, ami énnekem nagyon jólesik.

– Hát hisz én nem irigylem tőled sem a libazsírt, sem a vajat. A dohányt úgyis megfelezzük kegyes ígéreted szerint.

– Ohohó! Nem a felét ígértem! Csak kóstolót belőle.

– No, a felét fogod ideadni nekem. Hallgass csak rám, domine sodalis, hadd mondok valamit. Te ezekkel a levelekkel már eddig is rossz fát tettél a tűzre. Azt tudod, hogy György úrfinak nem szabad semmi kontaktusba jönni, még csak egy izenetet sem váltani senkivel, aki az ő eredetét elárulhatná. Csecsemő volt, mikor az apját elfogták, s éretlen gyermek, mikor az anyjától elvették.

– Hát hiszen nem ő küld izenetet a hercegnőnek.

– De hátha a hercegnő talál őhozzá izenetet küldeni? Ugye erre nem gondoltál?

A konziliárius arca egyszerre hízelgő mosolyra változott. (Magával hordta mindig az egész tárházát a különféle arckifejezéseknek.)

– Hiszen ezt preveniálta éppen a te bölcs profilaktikus metódusod. A fiúcska nem tud írást olvasni.

– De átadhatja neki az izenetet valaki élőszóval.

Itt már a büszke öntudat arcát tette fel a tanácsúr.

– Az abszurdum! A mi políciánk Árgus-szemei mellett semmi gyanús ember be nem jöhet a lineákon, s nem tehet egy lépést anélkül, hogy kontrolléria alatt legyen.

– Elhiszem, hogy azokat a magyarokat száz szemmel kísérik, akik négy lóval jönnek fel Bécsbe, s a veres ökörben tokaji bort isznak; vagy akik ökröket hajtanak fel a vásárra; meg akik instanciával kullognak a dikasztériumokhoz; de ki tudja szemmel tartani azt a tízezernyi csavargót, csőcseléket, akiktől a külváros hemzseg? Vannak olyan berkek Bécs városában, ahova a policáj be sem meri ütni az orrát.

– Hát azokkal meg hogy tévedne össze a te növendéked?

– Hogy tévedne össze? Azok mindenféle világcsaló komédiával keresik a pénzt, s bebarangolják a várost piacról piacra. S a népet nem lehet eltiltani a mulatságától. Emlékezel rá, mit felelt az examen alatt a diákunk arra a kérdésre, hogy látott-e már magyar embert?

– Igen. A szkítiai farkasokat mutogató magyart, mondá.

– No, hát még most csak a Péter látta azt az embert, mikor velem együtt sétálni volt. Ott produkálta magát a Bärenhaus előtt.

– Hivatalos engedélye van rá.

– No, hát nekem ez az ember gyanús! Én ismerem a világcsalók, a bohócok kategóriáit, egész etnográfiai klasszifikációjuk szerint: különösen, akik itt Bécsben szoktak megfordulni. – Vannak itt lengyel medvetáncoltatók, a csehek produkálják a kakasviadalokat, a taljánok mutogatják a majmokat, a tirolok ügyeskednek a betanított madarakkal, a cigányok táncolnak és jövendölnek, a németek marionetteket játszanak. – De én még magyar embert sohasem láttam, hogy a piacon a sokaság előtt produkálta volna magát akármiféle komédiázásbul. Ez az első! S nevezetes, hogy éppen ma, az examen után, minden incidens nélkül, csakhogy éppen említeni hallotta a Péter által, a György (az igazi György) arra unszolt, hogy vezessem el őt oda a Bärenhaus elé, ahol ezt a kutyatáncoltató magyart megláthatja. Természetesen beszéltem róla.

A konziliárius megszeppent.

– Kívánod, hogy elfogassam azt az embert?

– Hagyd el azt. Én valami mást fogok vele csinálni. Ebbe nem szabad a rendőrségnek belekontárkodni; mert az mindent elront. Majd én elfogom azt az embert, s kitudom, hogy kicsoda? S aztán majd ártalmatlanná teszem.

– Bizonyára nagy szolgálatot fogsz tenni a státusnak. De kérlek, te se beszélj erről senkinek.

– Hát megfelezed velem azt a bál dohányt, ugye?

– Az egész bál dohányt ide fogom küldeni.

III. FEJEZET
Maistre de Sacy

– Hagyd már abba azt a litániát, spirité! Aztán jer elő! – kiáltá Wammána úr hangosan. Erre a Peti elősompolygott a házi kapolnaból.

– Hehehe! Ingens nebuló! – tréfálkozék vele a konziliárius. Hát levetetted a grófi habitust? No, azért csak végezd el a grófnak való dolgot. Hozd ide a kalamárist, pennát, papirost.

Nem kellett már a komédiát játszani előtte.

A Peti aztán megírta a levelet a konziliárus úr szeme láttára, aki sajátkezűleg hitelesíté azt a „Coram me”-val.

– No, most pecsételd le. Hol a gyűrűd?

Peti hüledezve tekintett Wammánára.

– No, csak mondd meg sincére.

– Az úrfinál van.

– No, hát kérd el tőle. Hol az úrfi?

– Odabenn a kápolnában.

– Mit mível ott?

– Ájtatoskodik. Bibliát olvas.

– A Maistre de Sacy bibliáját?

– Igenis azt.

A konziliárius úr izgett-mozgott, csóválta a fejét.

– Ej, ej! Oh, oh! A kápolnában!

Wammána cinikus nevetéssel torkolá le a megbotránkozást.

– Hát mit olvasna az ember egyebet a kápolnában, mint a bibliát?

Peti visszajött a pecsétnyomó gyűrűvel: annak a drágakövébe volt bevésve a Felsővadászi Rákóczy címer. Azzal pecsételték le az Aspremont hercegnőhöz írt diák episztolát.

A két uraság aztán barátságos kézszorítások között vőn búcsút egymástól. Wammána úr az ígért bál dohányért viszonzásul megajándékozá a konziliárius urat azzal a tajtékpipával, amelyből füstölni méltóztatott. Ez volt a békepipa. És azután egész a lépcsőig kikísérte őnagyságát.

Mikor visszatért, bement a kápolnába.

Giorgio ott ült a támlás széken, előtte a kitárt biblia. Pompás maroquinba kötött, ezüst kapcsokkal ékesített könyv. Az ó és új testamentum: a Vulgata szerint francia nyelvre fordítva monsieur Le Maistre de Sacy által. Kiadva Monsban; Migeod Gáspár vállalatában, „à l’enseigne des trois Vertus” cég címe alatt.

A szöveg kifogástalan: ugyanaz, amit mindnyájan ismerünk. Megvizsgáltatott és helybenhagyatott a legilletékesebb egyházi felsőbbségek által. Ott látható a bevezető előszó után a

„Permission de son Eminence Monseigneur le Cardinal de Noailles Archevèque de Paris”;

azután az

„Approbation de Mr. l’Abbé Courcier, Theologal de l’Eglise de Paris.”

Végül az

„Approbation des Docteurs

Le Caron, Curé de Saint Pierre aux Boeufs,

Beaupignon, Cheftier et Curé de S. Merry.”

Amit ennyi tudós és kegyes férfiú helybenhagyott, azt már kezébe adhatja egy nevelő a serdülő növendékének.

És mégis a De Sacy-féle biblia ama tiltott könyvek indexére volt téve, amelyeknek birtoklását II. Pius pápa 200 arany forint büntetés terhe alatt megtiltotta. A saját regénye, melyet Aeneas Sylvius korában írt, szintén a máglyára ítélt könyvek sorába tartozott, az „Euryolus”, melyet, ahol megkaphatott, megégettetett, jelszavul adván ki: „Aeneam rejicite. Pium suscipite.”

Ez a ritka könyv a legpompásabb illusztrációkkal van feldíszítve. Híres hollandi mesterek remekei, a legművésziesebb kivitelű rézmetszetekben. A legszebb képeken a mester neve nincs kitéve. De némelyik alatt olvasható egy Breenberg, Hubraaken, Scheits: a vésnök többnyire Folkman vagy Kalma.

Nagyon szép képek azok. Éva a bűneset előtt és után.

Putifár neje, a tűzvérű Anaitis: József csábítója.

Bethsábé, midőn Dávid király lelkét megjelenésével lángra lobbantja.

Judit Holofernes sátorában.

Delila, Sámson hajfürtjeivel a kezében.

Zsuzsanna, a két lator agg férfi által meglesve.

Eszter és Ahasvér.

Salamon, midőn a hölgyei ráveszik a bálványimádásra. Különösen remek kompozíció, amely alá hollandul van írva, „Hes gastmal van den Koning Belsasar.”

Csupa remekművek.

S nem is veszedelmesek – ránk, tapasztalt lelkekre nézve, akik már kereshetjük a kísértetet: ha rátalálunk, az ijed meg tőlünk. De egy suhanc ifjú kezében!

Amint Wammánát meglátta, ijedten csapta be a könyvet a fiú, s egész a haja tövéig veres lett az arca. Gyermek volt még egészen.

Wammána nagyot nevetett a fiú zavarán.

– Nos? Mit olvastál a szent dolgok között?

Giorgio lelkében még fennúszott a szeméremérzet. Palástolni akart.

– Illés próféta történetét – hazudozá.

Hanem a becsapott könyv elárulta: az ezüst kapocs odaszorult a lapok közé.

Wammána szétnyitá a könyvet.

Azon a lapon Breenberg nagy képe volt, mely mind a két lapot elfoglalja. A Benjaminiták elrabolják a szilói szüzeket, mikor azok az Úr ünnepén táncolnak.

Wammána szatír mosolyra torzult arccal nézett az ifjúra. Annak a szemei le voltak sütve.

Magában dörmögé:

„Si hoc in arido, quid adhuc in viride?”

Aztán gúnyolódó atyáskodással mondá fennszóval:

– Ha a képtől is így ég az arcod, akkor ne kívánkozzál a Méte ünnepélyre, ahol elevenen látod.

Most aztán kerekre felnyitá az ifjú a szemeit: szikráztak és égtek.

– De el fogok oda menni!

IV. FEJEZET
„Mete-es-is”

A bécsi császári régiségtárban láthatni azokat a gomb alakú ezüst pénzeket, amelyeken egy koronás asszony alakja körül ezen szavak olvashatók: „Mete-es-is”. A betűk arab írásjegyek; de a szavaknak arabul semmi értelme nincs.

Hát az „örök závárt” ki ismeri?

Egy ércrúdnak, mely egy vasajtó két ütközője között keresztül van tolva, nyolc elforgatható rézkarika van a közepén. Ezek akadályozzák, hogy akár az egyik, akár a másik ütközőbül kihúzható legyen a rúd vége. A vasrúdnak nyolc rendetlen sorban berótt foga van, melyeknek a rézkarikák belsejében ugyanannyi vágány felel meg. Ha mind a nyolc karika úgy van elfordítva, hogy a kívülről nem látható hézagok a vasrúd fogába mind egyszerre beletaláljanak, akkor a tolózár rúdja kihúzható lesz az egyik ütközőbül s a vasajtó felnyílik. De aki ennek a titkát nem ismeri, elforgathatja azokat a karikákat napestig, az örök lakat nem enged.

Mindenik rézkarikán van hat betű; azok közül kell egynek-egynek úgy sorakozni a szomszédjával, hogy ez a mondat jőjjön ki belőle: „Mete-es-is”. Akkor ki van nyitva a tolózár.

Ki volt ez a Méte? Hogy kísért az még a XVIII. század elején is Bécs városában?

Négyszáz esztendő választja el III. Károly király idejét attul a kortul, amelyben a templomos rendet kiirtották. Moley Jakab és társainak hamvai fölött új réteget teremtett az örökalkotó fű, ott a Szajna szigetén, ahol máglyán megégtek. A föld megbocsátott nekik; vétkesek voltak-e vagy nem? Azt az ég tudja.

Meglehet, hogy mese volt az egész Bafomet-kultusz; az ophyr-dogma, a Méte-imádas, amiért a templomosokat az autodafé elé állíták.

És – négyszáz esztendő múlva megint divatba jött – ez a mesemondás.

Először azt híresztelték, hogy a szabadkőművesek tartják titkolózó gyülekezeteikben a Méte-ünnepet.

Azután megfordították a nyárs hegyét, s azt hajtották, hogy a jezsuiták ünneplik a Bafometet: akik a pápai hatalmat akarják megbuktatni.

Valaminek kell lenni a dologban; mert minden ember beszél róla. S hogy a polícia nem bírja őket felfedezni, ez csak arra mutat, hogy nagyon jól tudnak titkolózni.

Hisz annak a jámbor bécsi policájnak anélkül is annyi a dolga! Neki kell felügyelni arra, hogy a Hübschlerinek nem viselnek-e olyan köntöst és fejdíszt, aminő csak előkelő hölgyeknek van megengedve; és ellenben viszontag, ha az udvarnál egynémely felötlő párizsi vagy londoni lafanc divatra kap, a policájnak kell gondoskodni róla, hogy ezt a „megrótt” divatot a Hübschlerinek kapják fel, s ezáltal az úri dámákat visszariasszák tőle. – A policáj feladata a bécsi csodatanyák légiókra osztott csavargóit esztrengára szorítani; az utcán beszélgető gyanús emberek után leskelődni; a csapszékekben a bort és sert megkóstolni: nincsenek-e túlságosan preparálva? Szimatolni a tiltott eredetű dohány után; megakadályozni a diákok és mesterlegények közötti verekedéseket; elhallgattatni a csendzavaró kiabálást az utcán; előkérni a jövevényektül a passzusaikat. S mindezen nehéz feladatokhoz még egy újabbkori Isten csapása: a színészet!

Ez most kezdett Bécsben is divatba jönni.

Hiszen komédiások azelőtt is bőven sarjaztak a szép császárvárosban, ebben nem volt soha fogyatkozás: de azokat könnyű volt ellenőrizni, az ilyen gauklerek az utcák keresztezéseinél, a vásárpiacon a szabad ég alatt komédiáztak, bukfenceztek, danoltak; de amit danoltak, azt meg lehetett érteni; akit mulattatott a tréfa, röhögött rajta, aki kényeskedett, bedughatta a fülét s odább mehetett. De ezek az újmódi komédiások betanult, de le nem írt darabokat adnak elő, amik tele vannak kétértelmű kifejezésekkel, a policáj hiába fülel, csak akkor veszi észre, mikor már a finom közönség kacagni kezd, hogy valami célzatos scurrillitás lett elbocsátva. S ezeket nem lehet kitoloncolni a városból, mert igen magas körök pártfogásában részesülnek, a piacról sem lehet kiszorítani, mert e célra feldekorált termekben tartják az előadásaikat: előre fizetett entrée mellett. A parterre-t előkelő gavallérok tartják megszállva, akik a spiclit kilökik, ha felismerik. Mindössze annyit tehet a jámbor policáj, hogy a komédiaház ismeretes bejárata közelében helyt foglal, s hajön diák, azt galléron ragadja s figyelmezteti a rektori tilalomra s ha jön fiatal hajadon, a szüzek ismertető jelével, selyem vagy bársonyszalaggal a hajában, azt nyájasan visszakergeti: „hohó! Jungfer, a Harpendlin nem arra való, hogy a Hanswurstnak mutogassák!” Hanem midőn gyaloghintóban érkezik valaki, uraság vagy asszonyság, akkor a policáj szépen a kapubolt alá húzza magát és félrefordítja a fejét. Különben is hiába erőltetné meg az obszerváló tehetségét, a komédia látogatói álarcosan jönnek, nem mindnyájan, de azok, akik nem kívánják köztudomásra hozni, hogy színházba járnak. Az álarc mögött szabad nevetni is és lehet elpirulni is.

A komédiaház abban a részében volt a városnak, mely a régi bástyákkal együtt az újabbkori pompás új Bécs kedvéért eltűnt a föld színéről; szűk, görbe, partnak hágó utcában, ahová csak gyalogszekérrel lehetett az úri világnak eljutni. A többi ódon, magas tetejű házak közé beszorítva, állt egy háromemeletes épület, hátuljával a bástyának támaszkodva, amely oldala már csak egyemeletesnek látszott, egyetlen nagy gömbölyű ablakkal a közepén, amit sohasem látott senki felnyitva.

Az utca felőli homlokzata a háznak egész építési modora által megkülönbözteté azt a többiektől: a csúcsíves kapubolt fölött volt egy rácsos erkély, melynek tartója egy nagy szörnyeteg fej volt. Férfiarc, macskafülekkel, hosszú bajusszal, és kecskeszakállal. Ezt tarták a Bafomet jelképének.

Az erkély márványkőbül volt, s annak a középső oszlopán volt kifaragva szívalakú pajzson az egy ujjával felemelt kéz: a templáriusok szimbóluma: egyik oldalán az erkély melletti falnak látszott mély, bevésett munkában egy nőalak, egyik kezében a serleg, másikban az „élet kulcsa”, mellén az örökkévalóság lánca. Ez a „Méte”. A másik oldalán a falnak volt hasonló vésmunkával körvonalozva egy kígyótul körültekert férfialak, kezét egy oroszlánfőn nyugtatva. Ez a „Jaldabahot”.

Az erkély mögött volt két nagy gót idomú ablak, s azoknak a csúcsíveit összekötő homlokkövön látszott domborműben a „világsárkány”, mely egy gyermeket elnyel.

Az egész házat nem lakta senki. Kísértetjárta hírben állt. Azt beszélték róla, hogy a templomosoké volt valaha, azután a János-vitézek örökölték; később katonai éléstárnak használták; de annak sem volt jó, mert a patkányok mind megették benne a pumpernikkelt. Nem is lehetett volna rendes, okos emberek számára lakásnak használni, apró celláival, óriási nagy termeivel, kórus forma emelvényeivel; a folyosóin pedig fényes nappal is el lehetett tévedni, s voltak rajta olyan vasajtók, amiket soha senki sem tudott kinyitni.

Egyszóval, nem lehetett ezt egyébnek használni, mint teátrumnak; hanem annak tökéletes volt.

A földszinti nagy terem: egykor talán kegyes ájtatosság színhelye, egészen átalakítható volt nézőtérre; a körülfutó karzatra nyíló cellák jók voltak páholyoknak, az apszis, (a pogány bazilikáknál a tribuna) egészen alkalmas volt színpadnak.

E földszinti terem fölött kellett még egy emeletinek is lenni; a gót pillérek oszlopfői el voltak takarva keresztbe épített gerendás padozattal. Ki cselekedte ezt a barbár toldozást? a Johanniták-e vagy a magisztrátus? vagy talán éppen maguk a templomosok? Azt mondják, hogy az utóbbiak tették. Az a felső emeleti terem lett volna a szentségfertőző orgiáiknak a színhelye.

V. FEJEZET
Hanswurst mester

Egy veres üvegű olajlámpás, mely az erkélyről kinyúló sárkányfejű esővízcsatornára volt akasztva, jelölte meg a színházat, melyre különösen szombat este a gyalog és hordszéken érkező látogatók processziójárul is könnyű volt rátalálni.

Színlapok ugyan még nem voltak, s azoknak a házfalakra felragasztása éppen nem lett volna megengedve; de ezt a hiányt bőven pótolta az a hatásos intézmény, mely szerint maga az igazgató az előadandó darab főszerepének jelmezében teveháton vagy szamáron lovagolva, bejárta a főváros előkelőbb utcáit, s a szögleteken a síppal, dobbal összegyűjtött sokaságnak elmondá, hogy mi minden látni és hallani való lesz a mai darabban, nem kímélve közben-közben a kukorékolást, károgást és orron keresztül bocsátott hangokat. A primadonna jutalomjátéka alkalmával ez maga is ott ült a nyeregben, a legpompásabb török jelmezében, mint a háremhercegnő „Banice”. Hasonló bemutatást követelt a Courtisan, a Harlekin és a Pantalon: a főszerepvivők.

A hatóság bölcsen megtiltá a teátrumlátogatást a tizennyolc éven alul levő ifjaknak; amit azonban ezek azzal az egyszerű metódussal játszának ki, hogy női kantust öltöttek fel, s férfi kísérő karjába kapaszkodva masíroztak el az árgus szemekkel őrködő policáj őrei előtt. Ennélfogva nemcsak a páholyok és a parterre, de még a karzat is el volt lepve feles számú női alakokkal; akik közül a valóságos nőket csak azáltal lehetett kiismerni, hogy a színpadi trágárságokon azok nevettek legjobban.

A Hanswurst-színház nézőterén leginkább csak állóhelyek voltak; csupán a hölgyek és rangbeli személyek kaptak szalmaszékeket: de azoknak nem volt szabad támlánnyal bírni, hogy tumultus esetén verekedő eszközül ne legyenek felmarkolhatók. A páholyoknak a mellvédjei azonban kényelmesen kínálkoztak ülőhelyül; férfi és nő, ki-ki a maga módja szerint használhatta azokat lovaglásra. Mind a két lábát lelógatni a páholyból azonban parasztságnak tartatott, s a parterre-közönség által kellő represszáliákkal fogadtatott, amik közé tartatott a lábtyűk erőszakos lehúzása.

Wammána úr az ő védencével éppen az első proszcéniumpáholyban foglalt helyet. György úrfi nem keverhette a mestert gyanúba. Wammánát mindenki ismeré: daliás, szélesvállú alakjáról, simára borotvált, kihívó tekintetű kreolszín arcáról, villogó fekete szemeiről, kevély sasorráról s a lisztfehér francia parókájáról, mely merész kivételt képezett a többi gavallér fekete allongeparókái közül. A páholyában szemközt ülő hölgyecskének a kalapja alatt pedig senki sem sejtheté Conte Giunchi Giorgiót. Kivált miután a legyezőjének is tudta hasznát venni.

Az apszisban felállított színpad elejét festett kurtina takarta, melynek mitológiai allegóriás mázolmányai fölött lebegett, két tenyeres-talpas angyal által tartva, a teátrumdirektor nemesi címere, alatta egy szalagra írva: „Arma Straniczky”. (Amit a bécsiek úgy olvastak, hogy „Armer Straniczky”.) Sziléziai nemes úr volt.

Az armális azonban nem akadályozta a nemes urat abban, hogy midőn a cseh zenészek síp, dob és trombita hangcsinálása után a cifra előfüggöny felgördült, s a nézőközönség közt a zaj így-amúgy lecsillapult, saját tilinkójának a billegetése mellett be ne vonuljon teljes Hanswursti parádéjában: tudniillik egy fehér szamáron ülve; de háttal fordulva a paripa fejéhez. Zöld kalapja, veres mándlija és sárga bugyogója, a nyaka körül széles ráncgallérja volt. Széles csatos öv a derekán, abba keresztüldugva mint egy handzsár, a hírneves művészi kiegészítő fegyverzet: a csettentyű (Pritsch). A haja kétoldalt lenyírva s középen csimbókba kötve.

A színpad közepére jutva, amint a közönség hallórivallása szóhoz jutni engedé, a szamár elkezdett „iá” kiabálásokkal művészeti tehetségének érvényt szerezni, amíg Hanswurst mester azt nem mondá neki: „mármost elég, most következem én!”

Akkor aztán szamárhátrul elmondá az egész programot, mely a mai este művészeti élvezetét képezni foga. A Hanswurst utazása a kerek föld minden tartományaiban, ugyanannyi alakzatokban: mint „német lovag, magyar huszár, cigányasszony, kéményseprő, pávián, borbély, úridáma, fej nélküli ember, veres barát, kínai mandarin, török basa és medve”.

Megelőzi ezt egy előjáték, melynek címe: „Harlekin pokolra küldetése”. És egy pantomímia: „az ifjú Hanswurst születése és neveltetése”. Ez alkalommal a feleségéről is beszélt Hanswurst mester: hanem ennek a szövegéhez még nincs egészen hozzászoktatva a jelen korszak közönsége.

Az előjáték kezdődött azzal, hogy szembejön Hanswurst mesterrel Harlekin és az ő pajtása, Pierotto. Harlekin az ismeretes mindenszínű kockákbul tákolt viseletben, Pierotto a hosszú ujjas fehér ingben és lábravalóban.

Harlekin és Pierotto azt az olasszal kevert teuton idiómát beszélik, amit az utókor Kauderwelschnek hall emlegetni, mely hosszú időkön át a komikum zamatját képezte a birodalmi fővárosban; ezzel szemben pedig Hanswurst mester azt az igazi bécsi csőcselékzsargont hozza érvényre, amelynek kifejezései Adelungban fel nem találhatók. Ez tetszik nagyon!

Harlekin megrója Hanswurstot, hogy mért ül visszafelé fordulva a szamáron? Igaz cavalière a zablájánál fogja a kabalát, nem a farkánál.

Hanswurst mester visszatromfol: „mit capiálják ezt a taljánok? Az én lovamnak hátul van az armaturája”.

A Harlekin kíváncsi megtudni, hogy milyen lehet ez a szamárfegyver, ami hátul van? Odamegy megnézni.

A közönség tombol és kacag.

De tragikus vége lesz ennek a tréfának.

A szamár hátrarúg mind a két lábával. Ez az ő fegyvere. A Harlekin „maustodt” esik hanyatt.

Erre a katasztrófára a Pierotto is ijedtében arra a részére a testének hanyatlik alá, amelyen ülni szokott. A bugyogójában pedig egy hólyag van elrejtve, némi színes folyadékkal, a hólyag elpukkan, s a tartalma végigfesti a fehér bugyogót.

Ezt a jelenetet aztán falrengető hahota követi a nézőközönség részéről. Pierotto olyan művészi precízióval és naturalizmussal játssza a szerepét, hogy a hölgyek a zsebkendőiket az arcuk elé tartják.

No most mi legyen a megölt Harlekinnel?

A háttérben van egy mészégető kemence, melyet éppen teljes működésben tartanak a gyantapor és lycopodiumliszt faggyúgyertyán keresztül fújt lángjai. Hanswurst mester intézkedésére ő maga és Pierotto felnyalábolják a Harlekint s belelökik a mészkemencébe; Hanswurst végül magát Pierottot is utána löki a principálisának a pokoltűzbe. S aztán meghajtja magát a közönség előtt.

Óriási tapsvihar! Mely eléggé meg van érdemelve. Ha tudniillik elég éles felfogással bírunk az allegória értelmét kitalálni. Ez a hazai művészet diadala az idegen fölött. A múzsák templomát bitorló olasz Harlekint így semmisíti meg a nemzeti vérbül és húsból alkotott Hanswurst!

Erre két kalapácsütés a színen kívül jelenti, hogy új szcéna következik.

Jön Colombina, Hanswurst hitvestársa.

Széles nagy abroncsszoknya védelmezi csípőtül kezdve a termetét. Az arca ki van festve fehérre, pirosra. Fején tarajos főkötőt visel.

Keresi a Harlekint.

Hanswurst mester eleinte mindenfélét hazudik neki: utoljára megvallja, hogy beledobta a vetélytársát a kemencébe.

Erre Colombina sírva fakad.

Hanswurst mestert ez a jajveszékelés kihozza a sodrából. Azzal gyanúsítja Colombinát, hogy a Harlekin az ő szeretője volt. Colombina erre az abroncsos baleine-jának az előrészére tett kézzel esküszik, hogy semminemű tilalmas viszonya nem volt a Harlekinnal.

Ezzel csak nagyra növeli Hanswurst mester féltékenységének sárgaszemű démonát. Magát a szerelmi zálogot is gyanúba hozza. Colombinának nem marad hátra más, mint magával a legreálisabb ténnyel bizonyítani be törhetlen hitvesi hűségét.

Nem! Nem! Annyira még nem ment a XVIII. század költőjének zsenije, hogy egy teljesen empirikus maiensicai szcénát hozzon a színház közönség elé, a segítségül hívott maia egyelőre csak egy óriási nagy tojást szabadít elő a vertugadine rejtekéből.

Ezt a tojást azután feltöri Hanswurst mester a csettentyűvel, s íme egy teljesen felszerelt aprócska Hanswurst ugrik elő a tojáshajból. Szakasztott olyan mint az édesatyja: janklija, bugyogója, krézlije. – Ez a kis baba természetesen automat. (Ezt még az angol színművészektől tartották meg.)

Hanswurst kénytelen elismerni, hogy ez az ő fia.

– No ha a te fiad, akkor szoptasd te! – mond Colombina. – Tőlem elég volt, hogy a világra hoztam.

S odadobja az apja nyakába a gyermeket.

S a szegény Hanswurstnak egész dajka módra hozzá kell látni, hogy a csecsemőt nagyra nevelje, aki szemlátomást nő, dagad, embernagyságra megnyúlik, kézzel-lábbal kapálózik, utoljára az apját üti agyba-főbe a csettentyűvel.*

A közönség derültsége az őrjöngésig fokozódik. A férfiak parókáikat kapják le a fejükről s azokat lobogtatják, a hölgyek pedig nem győzik a vállfűzőiket helyreigazítani a nagy nevetéstől.

Eközben pedig Colombina asszonyság kezébe vesz egy kosarat, s elindul puszedlit árulni a közönség között, hogy az újszülött paszitájához szükséges apróköltséget beszerezze.

A közönség frenetikus lázban tombol.

Csak György nem nevette el magát egyszer sem az egész komédia alatt.

Egészen gyermeteg kedély volt még: olyan, mint a hajnalkavirág, mely kinyitja a kelyhét a hajnalpirkadásra; de a tűző napsugártól összezsugorodik. Áhította az ismeretlent: a nőt, s mikor megismerte, undorodott tőle.

Hány népdala van a magyarnak, mely ennek a meseszép érzésnek kifejezést ad? Például ez:

Fekete szemű menyecske,
Kérlek ne nézz a szemembe:
Meghalok szégyenletembe…

Hát ez a másik:

Ne nézz rám, ne nézz rám:
Mert megölsz engemet.

Kimondja, hogy megöl az asszonynak a szeme.

A fajban van ez az indulat.

A kutya úton-útfélen játszik a társával: az elefánt az erdők sűrűjébe rejtőzik vele.

Wammána figyelemmel kíséré a védence arckifejezését, amellyel ez a Hanswurstiádák sikamlós, leplezetlen tréfáit fogadta. Mikor a Colombina leszállt a nézőtérre s jobbra-balra osztogatta a puszedlit, kacér negéddel védve magát látszatosan, de elkésve, az ölelgetések, a kézzelfogható nyájaskodások ellen: kacagva, sikongatva, dévajkodva, tréfát tréfával fizetve; ahol nagy ezüstpénzt mutattak neki, ott az igazi csóktól sem iszonyodott: elég, ha a száját megtörölte utána, s ha egy-egy merész úr az ölébe rántotta, a deplaszírozott vertugadin árulója lett a jarretiere-jeinek: György úrfi szemöldökei férfi ráncot vontak a homlokára. – A homlok mindig elárulja a férfit. Az viseli magán az igazi nemkülönbséget.

Ezalatt a komédia a két Hanswurst, az eleven és az automat között, véget ért, azzal az elmés megoldással, hogy az apa, megelégelvén a kicsapongó magzatja kihágását, kapja magát, nyakon kapja a kölket, belegyűri a tojáshéjba, amelyből kijött, rácsapja a tetejét, s kigurítja a játékszínből. Ami nagy morális effektust gyakorol a közönségre; nem egy kegyes atya sóhajt fel ekként magában: vajha én is így tehetnék azzal a vásott kölyökkel otthon.