1

A könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36(30)499-34-77

E-mail cím:info@alkosoft.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint Kiadás dátuma 2021.

ISBN: 978-615-6361-64-6

Borító: Ujréti Ágnes

2

Szalon-groteszk

"csupa szépség közt és gyönyörben járván

mégis csak arra fogsz gondolni gyáván:

ez a sok szépség mind mire való?"

– Babits Mihály: Esti kérdés –

A szalon tele volt szépülni vágyó hölgyekkel, és természetesen a szépítés mindennemű

kellékével. Volt ott manikűr, pedikűr, fodrászat, kozmetika, szolárium, bronzárium, s hozzá formás idomok, csinos pofik, szőrtelenített, barnított, sminkelt, tetovált, piercing-gel ékített bőr, festett, tépett, felnyírt, lakkozott haj, műköröm, műmell, műmosoly, minden, mi szem-szájnak ingere. Az ide betévedő férfitekintet számára fényűzően pazar lakoma, valóságos dőzs.

Néhány hölgy éppen szépült, mások pedig egymással csacsogva várakoztak. Közös témát ismeretlenül is találtak beszélgetésükhöz, hisz a cél is közös volt, mely ide vezérelte őket.

Aztán a várakozók egyike kipillantva az ablakon meglepetten kiáltott fel, majd kacagni kezdett. Hogy a többiek is szakajthassanak a derű virágából, megismerve annak forrását, egyként tódultak az ablakhoz.

Odakint, az út túloldalán, a parknak mondott tenyérnyi gyepen egy férfi futott, épp úgy, mint a karámban a lovak, körbe-körbe, egy középen leszúrt bothoz erősített gyeplővel derekán.

Lépteit most már a szalonbéli hölgyek nevetése kísérte, s számtalan megjegyzés fűszerezte a kacajt:

– Nahát!

– Még ilyet!

– Micsoda figura!

– Ez nem normális!

– Futóbolond!

Színes, édes ajkak csípős jelzői röpködtek odabent egymással versengve, de az ablaküvegről visszapattantak, s nem jutott ki egy sem közülük; céljukat vesztve mind a földre hullt.

Azt mondják, hogy minden csoda három napig tart, de úgy tűnik, hogy az idővel állandó versenyben lévő szépségipar berkein belül már három perc is sok egy meghökkenésre, mert a hölgyek nagyon gyorsan ráuntak a mókára, hamarabb, mint a férfi odakint a körbe futkosásra.

S már éppen szállingózni kezdtek vissza a „normális” világba, vissza a szépüléshez, amikor futó emberünk megállt.

– Nézzétek! Megállt – kiáltotta az egyik kitartóbb természetű bámészkodó, s ezzel ismét kifelé irányította a híréhes tekinteteket.

A férfi előrehajolt, kezeivel megtámaszkodott két térdén, hogy kifújja magát, majd leoldva derekáról a futószárként használt madzagot, botjához lépett. A botot kihúzta a földből, gondosan megtörölgette, majd ezzel tapogatva maga előtt az utat, elballagott.

– Láttátok? Fehér botja volt… – szólt odabent az egyik hölgy, akinek szeméről éppen az imént hullott le a hidratáló uborkaszelet.

De a bot színe már senkit sem érdekelt.

3

Mi van apuval?

Anyu azt mondja, hogy apunak tegnap azért volt olyan jó kedve, mert alaposan a pohár fenekére nézett, de én nem hiszem, mert ma én is kipróbáltam: legalább fél óráig bámultam egy pohár fenekét, de csak elálmosodtam tőle…

Szerintem anyu téved, és apu nem a pohár miatt énekelt össze-vissza minden vicceset, hanem azért mert berúgott.

Anyunak persze nem volt jó kedve. Neki mostanában sosincs. Inkább sokszor sír. Azt hiszi, hogy nem veszem észre, de én látom, hogy folyton piros a szeme, meg tegnap este is, amikor már aludnom kellett volna, hallottam, hogy nagyon szipog.

Nem sokat tudtam aludni, mert apu nagyon hangoskodott, még az ajtókat is csapkodta. Ha nem énekelt volna, akkor biztosan azt gondolom, hogy mérges, olyan nagy zajt csinált.

Az anyu sose csinál zajt, csak a takaró alatt sír, még akkor is, ha mérges.

Akkor is csak sírt, amikor apu torkán legurult az egész havi fizetése – még jó, hogy nem fulladt meg tőle. Kiskoromban egyszer én csak egy gombot nyeltem le, de majdnem megfulladtam, és mondták, hogy azonnal kórházba kellett velem rohanni. Apu elég jól nézett ki ahhoz képest, hogy olyan sok pénzt lenyelt, még orvoshoz se kellett elmennie, csak átaludta utána az egész napot. Szerintem papírpénzben kapta a teljes fizetést…

Ma reggel pedig nagyon furcsán viselkedett: leültetett maga mellé, és a karomat szorongatta, néha olyan erősen, hogy fájt, és a szeme majdnem olyan piros volt, mint anyué, amikor sírni szokott. Azt mondta, hogy megfogadja nekem, hogy soha többet nem iszik egy kortyot se, hogy csakis miattam örökre lemond az italról. Ettől én nagyon megijedtem, mert nem akarom, hogy apukám szomjan haljon, és meg is mondtam neki, hogy inkább mégis csak igyon, mert nem szeretném, ha emiatt valami baja esne. Erre ő elkezdett bőgni, pont úgy, mint egy lány, én meg gyorsan kispuriztam az udvarra, és most nem tudom, hogy mi van…

Meglepetés

Pisti álmából riadt fel, mert zörgést hallott az ajtó felől. A rémület a torkát szorongatta.

Lélegzetvisszafojtva hallgatózott egy darabig, de csend volt, az előbbi nesz nem ismétlődött.

A félelem azonban nem múlt el. Óvatosan lecsúszott az ágyról, halkan felnyitotta az ágyneműtartót, és takarójával, kispárnájával együtt belebújt. Mozdulatai rutinosak voltak, látszott, hogy nem először tölti éjszakája nagy részét odabenn. Szinte minden éjjel itt kötött ki, amikor egyedül maradt.

Tudta jól, hogy szülei nem tehetnek róla, hogy rendszeresen magára hagyják, de ezzel együtt is félt. Panaszkodni nem akart, hiszen már hét éves nagyfiú volt, és amúgy sem szívesen terhelte a felnőtteket saját gondjaival.

Édesapja beteg volt, éppen elég baj ez, Pisti gyerekes félelmei biztosan nem szolgálnák a gyógyulását. Amint az sem javítana az állapotán, ha tudná, hogy kisfia minden este sírdogál egy kicsit a takaró alatt, ha rá gondol.

Évente kétszer két hetet kellett szanatóriumban töltenie, de még ezen felül is gyakori vendége volt a városi kórháznak. Bizony, kevés ideje jutott arra, hogy fiával törődjön, és az ő

gondjaira figyeljen.

Pisti édesanyja, hogy el tudja tartani maroknyi családját, három műszakban dolgozott, heti váltással. Ha délelőttös volt, akkor ugyan otthon éjszakázott, de kora hajnalban kelt, mert a legelső busszal indult a munkába. Ha éjszakás volt, akkor már délután elment és csak másnap reggel jött haza. Ilyenkor Pisti iskolája miatt gyakran megesett, hogy egész héten át nem is 4

találkozott kisfiával. A délutános műszak sem volt sokkal jobb, mert a falu ritka buszforgalma miatt csak éjfélre tudott hazaérni.

A kislegénynek korán hozzá kellett szoknia az egyedülléthez. Nem is volt ezzel probléma máskor, csak éjszaka. Az apró neszek kétségbe ejtették, és egyetlen mentsvára az ágya alatti ágyneműtartó volt. Nem csukta magára teljesen, mert attól tartott, hogy úgy nem tudna kijönni, ezért egy párnát dugott a rácsukódó ágy széle alá, hogy az résnyire nyitva maradjon.