Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

ELSŐ KÖTET

I. Mary unokatestvérem

II. Moris értelmesen beszél, s mégsem elég világosan

III. Arra indítanak, hogy eredeti megjegyzést tegyek

IV. Toosie rokonai

V.

VI.

VII. Nincs ismétlés

VII. Nagy ijedelem

VII. Végre felszabadulok

X. Nagyanyám „igent“ mond

XI. Nincs menekvés

XII. A levetett menyasszonyi ruha

XIII. O’Brien urat keresik

XIV. Billy-Park

XV. Az őrült Dominick

XVI. Júlia néni elbeszélése

XVII. Kell Dominick titka

XVIII. Megrontott élet

XIX. Egy leány szeszélye

XX. Magántudakozódások

XXI. Hogyan jutottam eredményhez

XXII. Szomszédjaink

MÁSODIK KÖTET

I. Shinené készülődései

II. Cukorral?

III. Kanalak, kísértetek és eperbefőtt

IV. Mona jóslata

V. Karslake kapitány él és tanul

VI. Meglepő újság egy esős napon

VII. Valósággal megesküdtem

VIII. Az első felhő

IX. A második mértföldkő a hythe-i országúton

X. Egy gyöngéd, érzékeny szívű ember

XI. Furcsa hír a családról

XII. Két tűz között

XIII. Elveszett remény

XIV. Az ítélet

XV. Anyósom

XVI. Találkozás

XVII. Egy újságcikk

XVIII. Flintné igazi természete

XIX. Két királyné Brentfordban

XX. A féreg is vonaglik

XXI. Sürgős magánügy

XXII. A gomb értéke

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Bithia Mary Croker

KÉT FÉRFI

fordította
Révész Paula

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-649-2 EPUB
ISBN 978-963-559-650-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

az elektronikus változat az 1911. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Málta, Valletta kikötőjét ábrázoló egykori
képeslap részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ KÖTET

I.
Mary unokatestvérem

- Le Marchant kisasszony, ha nem hagyja rögtön abba a fecsegést O’Brien kisasszonnyal, akkor uzsonna előtt ötven sort kell leírnia - mondotta éles hangon angol tanítónőnk, akit cseppet sem szerettünk.

Le Marchant kisasszony, az egyik bűnös, én vagyok. Prevostné asszony előkelő nevelőintézetében a nagy leányok közé tartozom, mert majdnem tizenhét esztendős vagyok, de fájdalom, nem tarthatok arra számot, hogy csinosnak mondjanak. Őszintének, gúnyolódónak, eszesnek s szellemesnek mondanak, de legkedvesebb barátnőm sem vehetné a lelkére, hogy bájosnak nevezzen. Elpirultam a nevelőnő nyílt rendreutasítására. Az idősebb növendékek rám bámultak, a kisebbek kacagtak, én meg mérgemben kihívóan nevettem, majd dacos pillantást vetettem Finn kisasszony haragos szemébe. Ezért a pillantásért ötven sor írással lakoltam, de hát a világon semmi sem megy ingyenbe. Mary O’Brien - az unokatestvérem - most is, mint rendesen, kétszer annyit fecsegett, mint én, de azért, míg büntetési feladatommal kínlódtam, ő kedve szerint lustálkodhatott Prevostné székében, s csokoládét majszolva, rémregényt olvasott. Szünet alatt szabadok voltunk mindaddig, a míg a csöngető össze nem hívott bennünket sovány és szertartásos uzsonnánkhoz. Gyönyörű júniusi délután volt, növendéktársaim kettesével, hármasával sétálgattak a játszóhelyen, majd zajos csoportokba verődtek. Meghányták-vetették, hogy nemsokára vége lesz a táncóráknak, azután az igazgatónő egyre növekvő szeszélyességéről, ruhákról, a reggeli kávé minőségéről beszélgettek s hogy kik kapnak majd díjakat.

Tollszáramat harapdáltam s szomorúan bámultam ki a zöld ablakon, mert büntetésemet bizony csak magamnak köszönhettem. Gyakran meg kellett lakolnom egy-egy meggondolatlan szóért vagy pillantásért, mert félig irlandi származásomnál fogva, heves a természetem. Félig irlandinak mondanak, de sohasem látogattam még meg a nyugati tengernek ezt a kincsét s a tájszólás legkisebb nyoma sem észlelhető beszédemen. Egészen másképen áll a dolog unokatestvéremmel, Maryvel, aki három esztendővel ezelőtt - mint mondani szokás - egész vad volt, amikor befogták ide, hogy megszelídüljön és megcsiszolódjék. Mary kétségkívül, úgy ahogy, kicsiszolódott is! Most már nem csuszkái le a lépcsőn, mindkét kezével a karfába kapaszkodva, nem rohan úgy be a szobába, mintha az ördög volna a sarkában, nem fütyül utcai dalokat, de még mindig tájszólással beszél s a haja épen olyan borzas, mint azelőtt volt. Örökké fecseg, este ő hallgat el utolsónak, reggel ő szólal meg elsőnek. Dicsekedve mesélt nekünk otthonáról, kocsijaikról, lovaikról, tíz inasukról, társaságukról, családjukról, őseikről, sőt még Banchee-ről, az ír tündérről is úgy beszélt, hogy a „mi Banchee-nk“.

Mary szülei éltek, volt aztán két bátyja és két nénje, a kiket nem ismerek. Egyik nénje sem engedte, hogy Angolországba küldjék „csiszolódás” céljából és Mary gyakran célozgatott arra, hogy új modora, kiejtése (?) és tökéletessége milyen feltűnést kelt majd családja és ismerősei körében.

De nagyon is elkalandozom s mielőtt tovább mennék, jó, ha megmondom, hogy Eleanor Le Marchant a nevem, bizalmasan csak Nellinek hívnak. Árva vagyok, vakációmat Londonban töltöm nagyanyámnál, aki Green-utcai házában él csaknem egész éven át. Ez az egyetlen otthonom, amelyre emlékszem s amely szívesen befogadott a rövid vakációra.

- Hála Istennek, elvégeztem! - kiáltottam föl. Erősen becsaptam a könyvet, s hevesen megfordultam a székemen. - Szégyen, hogy velünk nagy leányokkal is épp úgy bánnak, mint a kicsinyekkel. Még beszélgetnünk sem szabad.

- Bizony még el is felejtjük a beszédet - felelte Mary, miközben betette könyvét. - Örülök, hogy két hét múlva a nagysága utoljára lát majd engem. Haza megyek... nemcsak haza megyek... hanem kilépek a világba.

- Itt is volna már az ideje - mondottam nyíltan - tizennyolc esztendős vagy és huszonkettőnek látszol.

- Ostobaság - szólt Mary bosszúsan. - Csupa irigységből mondod ezt, mert nagymamád még egy esztendeig itt hagy. Tudom, szívesen odaadnád a fél füledet, ha kinyílnék kalitkádnak az ajtaja. Oh! - folytatta hirtelen elragadtatással összecsapva a kezét - mennyit mulatok majd, ha lefőzöm Monát és Posie-t. Monával szemben nem vagyok bizonyos. Nagyon is csinos, de hát nincs úgy kiművelve, mint mi.

Nem hízelgett nekem, hogy Mary magával egy sorba állít, de uralkodtam magamon, amikor sorra elhadarta kiváló tulajdonságait.

- Tájképeket festek... csupa eget és fát... énekelek, négy darabot hiba nélkül lezongorázom. A legújabb divat szerint tűzöm fel a hajamat és táncolom az új keringőt is. Monat és Posie-t nem tanítom ám meg, nem én, még ha térden állva rimánkodnak sem. Dundalk lord bálján vezetnek majd be a társaságba, tudom, hogy sok táncosom lesz - tette hozzá önelégülten.

Semmi tekintetben sem osztozom vérmes reményeiben. Mary szerintem távol volt minden szépségtől. Zömök kis alakja olyan, mint a tuskó, arca még megjárta, de szemöldöke és szempillája nagyon világos volt, s kender színű fürtjeivel színtelen kifejezést adott az arcának. És még „szerényen" azt állította, hogy sokkal csinosabb nénjeinél.

Meg-megmutatta hosszú leveleiket, a melyekben változatosan beszámoltak a rossz időjárásról és kellemetlen pénzviszonyokról. Ezek a levelek ugyancsak megcáfolták Mary hivalkodásait. De hát unokatestvérek voltunk, el kellett tűrnöm, hogy egy kicsit közönséges. Mary ragaszkodott a rokonsághoz s annyira vitte azzal, hogy „hisz unokatestvérek vagyunk”, hogy egészen elképedtem. Kölcsön kérte könyveimet, zsebpénzemet, fehérneműmet, minden ruhámat s hordta addig, amíg el nem kopott. Az elmélkedő olvasó azt kérdezi majd, hogy miért nem használtam én is az ő holmiját? Egyszerűen azért, mert nem volt semmije sem. amivel szívesen mutatkoznék. Ruhái valami pusztai ír szabónő borzalmas alkotásai voltak. Kalapjain az egész intézet elszörnyedt, cipői és kesztyűi pedig a legotrombábbak voltak, de Mary nem sokat törődött mindezzel.

Az én ruháimat, kabátjaimat és kalapjaimat viselte; szerencsémre nem húzhatta föl a cipőmet és kesztyűmet. Egy szobában laktunk. A nagysága azt hitte, hogy nagy jót tesz a tapasztalatlan, félénk és vad ír leánnyal, ha beszállásolja egyik legidősebb növendékéhez. A vad ír leány csakhamar egészen megbarátkozott velem és minden holmimmal s olyan természetesnek tartotta viselkedését, hogy eleinte sem ellentmondani, sem pedig ellent állani nem tudtam neki. Aztán már késő volt, Mary egyre arra emlékeztetett, hogy „hisz majdnem testvérek vagyunk “ és hogy ő nagyon szívesen odakölcsönzi nekem bármijét és hogy végre nem ismer a világon senkit sem, akinek ruháját olyan szívesen viselné, mint az enyémet.

Abban az időben még nem voltam olyan tapasztalt és messzelátó, mint most. Föltekintettem rá, mert ész dolgában fölöttem állott és föltétlenül megbíztam benne, ámbár két osztállyal előbbre voltam, zenében, festészetben kitűntem s úgyszólván a nagysága „disznövendéke“ voltam. Mary pedig tőlem kért tanácsot számtanban, írásbeli dolgozataiban, fordításaiban és határozottan kötelességemnek tartotta, hogy segítsek neki.

Erősen dolgozott, jól felhasználta idejét, de egy esztendő alatt a kiművelődésnek csak nagyon vékony máza ragadt rá. Mary történelmi ismeretei gyalázatosak voltak. Hallottam, amint merészen állította, hogy Robinson Crusoe fedezte föl Amerikát.

- Azt hiszem, hogy téged a jövő szezonban vezetnek be a társaságba - mondotta szokatlan hosszú szünet után és állát tenyerére fektetve elgondolkozott és rám bámult. - Majd bemutatnak az udvarnál is. Tudom az anyámtól, hogy nagyanyád valami felkapaszkodott úrhoz ad majd feleségül, hogy - amint mondják - „nagy szerencsét csinál, de nem tudom, hogyan sikerül majd ez? - Kissé elhallgatott, mintha várná, hogy ellentmondjak, aztán folytatta. - Pénzed nincs, külsőddel sem érdemes foglalkozni. Az orrod nagyon rövid, arcod nagyon keskeny, sápadt vagy és a szemed...

- Nos - szóltam közbe bosszúsan - mi van a szememmel?

- Nem csúnya éppen, ha az emberre ránézel - folytatta kétségbeejtő ünnepiességgel - csakhogy rendesen félig lehunyod, mert örökké mosolyogsz. Nem is előnyös rád nézve, hogy mindig nevetgélsz.

- Nem nevetgélek én mindig, aztán mi is van itt nevetni való? - kérdeztem bosszúsan.

- Bizony magam sem tudom, de te mégis akadsz mindig valamire, amin mulathatsz... Bár meghívna egyszer a nagymamád, venne nekem olyan ruhát, mint a milyen a tied, elvinne bálba...

- Megy is az bálba - szóltam közbe kárörömmel.

- Hát nem kocsikáztok ki Le Marchant-néval? - kérdezte meghökkenve.

- Soha, hacsak nem megyünk a templomba vagy a fogorvoshoz.

- Ez baj, nagy baj. Akkor neked nincs rózsákkal vetve az ágyad, édes Nellim. Ha nekem ilyen alkalmam volna, majd rávenném a nagymamát, hogy vigyen el mindenfelé. De kár, hogy úgy gyűlöli az O’Brieneket és hallani sem akar arról, hogy akár csak egy napra is elvigyél hozzá. Ha ő azt megengedné, meglátnád, hogy behízelegném magam az ő megkérgesedett szívébe. Nem kellene tőlem tartania, tudok én mindent.

- Mindent? Mit akarsz ezzel mondani!

Mary élesen rám nézett apró szemével, majd komolyan bólintott egyet, a mi azt jelentette, hogy valami rendkívüli gondolata van.

- Mary - ismételtem izgatottan - mit akarsz ezzel mondani, hogy tudsz mindent?

- Hát tudok mindent a parókájáról, a fogáról - felelte kissé idegesen nevetve, a mi nála biztos jele volt’ annak, hogy zavarba jött.

Talán mégis megcsal? Miféle közös titkai lehetnek nagyanyámmal?

- Szent Isten, csöngetnek már az öltözködéshez - kiáltotta s talpra ugrott. - Ma nagy tea-est lesz. Edith Jones sonkát, kalácsot kapott hazulról - folytatta ajkát nyaldosva. - Ma nagyon kedves leszek Edithez, akárhogy összekaptunk is a múltkor.

- Siessünk! Olyan éhes vagyok már erre a lakomázásra, mint a farkas.

Fölrohant közös szobánkba, gyorsan fölvett egy krém ruhát, amely persze az enyém volt, de fájdalom, Mary pártfogása következtében már nagyon elveszítette a szépségét.

II.
Moris értelmesen beszél,
s mégsem elég világosan

A vakációnak vége volt, nem nagyon sajnáltam. Ha valaki a szezon idején hat hetet tölt Londonban, a Green-utcában lakik egy házban, amely olyan, mint valami cukorpalota, ez szépen hangzik, csakhogy engem, fájdalom, még nem vezettek be a társaságba. Még nem voltam tizenhét esztendős és nagyanyám, aki divatos matróna s gondosan ápolja szépségét, - nem szerette a félszeg növendék-leányokat és vaskeze egyre eldugdosott a homályba. Sohasem nyugodott bele abba, hogy egyetlen fia feleségül vett egy szép, de földhözragadt szegény ír leányt, akinek korai halála miatt nem szívesen ugyan, de mégis gondomat kellett viselnie. Nagyanyám nem szeretett s azt hiszem, hogy senkit sem szeretett. Ha egyáltalán érzett valaki iránt szeretetet, akkor mogorva, fehér uszkárja és csekélyebb mértékben a komornája részesült kegyeiben. Nagyanyám szíve kemény, mint a kő. Közönyös természete következtében kora nem látszott meg rajta. Hetven esztendős volt, de ha olyan kalapot vett föl, amely jól illett neki, nem látszott idősebbnek, mint a szépségét jól megőrzött ötven esztendősnek. Fehér, selymes haját egymás fölé rakott koszorú szerű frufrukban viselte és fehér fürtjei nagyon előnyös ellentétben voltak élénk, még mindig ragyogó fekete szeméhez. Foga remek, - a legtökéletesebb fogsor, amelyet fogorvos valaha készített - könnyed, egyenes termete, fényes ruházkodása, szellemes társalgása révén Le Marchantné sok szalon kedvelt alakjává lett. Benne a huszonöt esztendősök életkedve egyesült a hetven esztendősök ravaszságával. Pompás kis mulatságokat s nagy zsúrokat adott. Ezekben a mulatságokban sohasem szerepeltem, nagyanyám legtöbb ismerőse nem is tudott rólam. Puszta padlásszobában laktam, ócska szőnyeg fedte a padlót és a többi szobákból kimustrált rokkant bútorok jutottak csak nekem. Hol ebben a szobában, hol pedig hátul egy kis ebédlőben voltam, ahol Moris fölfrissítette úrnője ruháit, megfürösztötte Muffet, az uszkárt, és ahol én ettem. Nagyanyám nem kelt föl tizenegy óra előtt, öltözőszobájában reggelizett, aztán sétálni ment és csak délután jött haza uzsonnára, vagy akkor, ha vendégeket várt. Rendesen aztán újra elment társaságba vagy a színházba. Néha napokig nem találkoztam vele s csak távolról láttam, hogy libeg le a lépcsőn bársonyba öltözött, gyémánttal ékesített pompás alakja s hogyan szökken föl kocsijába.

Egyetlen jóakaróm Moris volt, „egy nagyon fölényes egyéniség”, nagyanyám véleménye szerint. Sovány alakja, keskeny arca, ritka haja és veres orra volt. Hogy szórakozzam egy kissé, néha elmentünk együtt, hogy vásároljunk nagyanyám számára az üzletekben. Máskor az állatkertbe rándultunk, vagy megtekintettük a képtárakat, vagy olcsó helyeken meghallgattuk a délelőtti hangversenyeket. Falusi leány mindezt a szórakozások özönének tartaná, de én csak névleg vagyok falusi, mert mindenben úgy érzek, mint az igazi londoni. A legpompásabb kirakatok nem hatottak eltompult szememre. Londonban nem voltak velem egy korban lévő barátnőim, irigykedve néztem, amint szépen öltözött, csinos leánykák a Knightbridge divatüzleteiben vásárlás közben élénken köszöntve egymást, csoportba verődnek. Ha Moris varrt, én meg olvastam a reggeli szobában - amely egyszersmind délutáni és esteli szobám is volt - gyakran megismertetett velem sok mindent, úgy általánosságban és őszintén megmondotta véleményét rólam és reménységeimről. Egy este, amikor varrogatott, odaállottam a kandalló fölött függő tükör elé. Amint lehulló hajamat hátravetettem, megláttam Moris arcát a tükörben és észrevettem, hogy féloldalt erősen néz engem. Majd egyszerre így kiáltott föl:

- Kedves Nelli kisasszony, kegyed akkorára nőtt meg, mint egy telegráfpózna. Alakja nem rossz, sőt jobb, mint reméltem, de az arca...

Morisnak fortélya volt az, hogy a legérdekesebb pillanatban szakította félbe beszédét, jelentősen elhallgatva és rám bízva, hogy gondolatban magam fejezzem be a mondatát.

- Nos - mondottam gyorsan megfordulva - mi van, kérem, az arcommal?

- Oh, semmi különös, de épp ez a bökkenő! S azért mondja nagymamája, hogy: „olyan, mint a legtöbb leányé!“ Semmi sincs az arcán, a mi feltűnést keltene.

- Hát nem úgy van ez rendjén?

- Nem - felelte ő erősen rázva a fejét. - Tudja Nelli kisasszony, kegyed kis leány korában nagyon szépnek Ígérkezett, ezért vette ide a nagymamája. Ő egészen biztos volt benne, hogy mihelyt bevezeti a világba, már az első szezonban beleszeret valami gróf és most... most... most...

- Nos és most? - kérdeztem idegesen.

- Hát ő nagyon csalódott a kegyed külsejében. Arca nem olyan lett, amilyennek ígérkezett, csak a szeme meg a haja szép. A hajának pedig nem igen veheti hasznát, mert olyan dús, hogy mindenki vendéghajnak tartja.

- Talán még a fogamat is hamisnak tartják - vetettem oda, s büszkén megmutatva két gyöngysor fogamat, oda fordultam Moris felé - így hát nagyanyám nagyon csalódott reményében, hogy szépség lesz belőlem?

- Bizony nagyon csalódott - mondotta kétségbeesve rázva a fejét.

- És minden vakációban rútabb vagyok Í helyett, hogy csinosabb lennék! Ne búsuljon Moris! - folytattam vigasztalóan. - Talán rútságom múlandó, még kinőhetek belőle. Ki tudja, ha frufrut viselnék, s Eliza asszony készítené a ruháimat, nem lepném-e meg még magát is?

Moris erre a föltevésre egyre csak szomorúan rázta a fejét. Világos, hogy elveszettnek tartott.

Szerencsémre nem sokat tartottam bájaimról, sohasem számítottam magamat az iskolában a csinos leányok közé, pedig az iskolában mindenkit igaz érdeme szerint mérlegelnek és hozzá szoktatják a legnagyobb őszinteséghez.

Engem ügyesnek mondottak, de szépnek sohasem tartottak. És mégis rosszul esett hallanom, amikor Moris ilyen kedvezőtlenül nyilatkozott külsőmről.

Kinyújtottam a nyakamat, ide, oda fordítottam a fejemet, kipróbálva, hogy arcom hogyan fest kedvezőbben és egyre a tükörben vizsgálva magamat, így szóltam:

- Őszintén szólva Moris, tudom, hogy nincs rajtam sok látnivaló, ámbár a hajam és a fogam maga szerint olyan szép, mintha hamis volna, de majd, ha az arcbőröm megszépül, arcom megtelik, akkor cseppet sem csodálná, ha lassanként szépséggé fejlődném.

- Ugyan Nelli kisasszony - méltatlankodott ő elnéző mosollyal - miket beszél?... furcsa egy leány, mindig van kedve a tréfára.

- De ez nem tréfa - feleltem és szembe néztem vele. - Hát csak egy percig is elhitte, hogy ilyen dologban tréfálok? Nem! Nem! Ha csúnya kacsa helyett szép hattyú válnék belőlem - természetesen ismeri ezt a mesét - ugyan mit szólna akkor a nagyanyám? Hm? Erre feleljen kérem?

- Hát a legközelebbi szezonban férjhez adná… ügyesebb kézre nem is bízhatná magát.

- De ha nem akarnék férjhez menni és nem akarok, nem akarok, nem akarok! Hát akkor mi történnék?

- Oh! Nelli kisasszony, kegyed jól tudja, hogy ez képtelenség. Férjhez kell mennie, nincs más választása. Nagyanyja kineveltette, saját szabónőjénél varratja ruháit és megád minden lehetőt, de eszébe sincs, hogy itt tartsa magánál. Nem szeret maga körül fiatal leányokat, csak a múlt héten mondotta nekem; „Ez borzasztó Le Marchant kisasszonnyal, még egy esztendeig az iskolában hagyom! “

- Még egy esztendeig! - kiáltottam föl. - Karácsonykor odahagyom az iskolát, hálószobámat, de még a helyemet a templomban is elígérték már másnak. Az már bizonyos, hogy odahagyom az intézetet karácsonykor.

- Még nem kisasszony. Nagymamája látni akarja, hogy kegyed milyen lesz egy esztendő múlva, aztán majd bevezeti a társaságba, egy szezon alatt itt tartja és ha nem lesz eredmény…

Szokása, szerint megint félbeszakította beszédét.

- Nos, ha nem lesz eredmény... - ismételtem csípősen.

- Hát többet nem tehet ő se, kisasszony. Ne említse ám előtte, de azt mondotta, hogy elküldi az anyja rokonaihoz, hogy talán majd azok csinálnak valamit kegyedből. Természetesen, megfizet nekik. Nelli kisasszony, kegyed éppen olyan jól tudja, mint én, hogy nagymamája nem szívesen lát maga körül fiatal leányokat. Siessen hát, és addig üsse a vasat, amíg tüzes.

Ünnepies hangon figyelmeztetett.

- Szeretném Moris, ha megmondana valamit - szóltam s az asztalhoz ülve, tenyeremre hajtottam államat - csak azt az egyet mondja meg, miért olyan furcsa nagyanyám?

- Furcsa? Mit akar ezzel mondani?

- Sohasem beszél apámról, aki az ő egyetlen fia. Sohasem említi anyámat, kivéve, ha valami sértő megjegyzést tesz fondorkodó családokról és ostoba házasságokról. Mit jelentsen mindez? Látja, nem emlékszem sem anyámra, sem apámra. Hogyan is emlékezhetném rájuk, hisz anyám akkor halt meg, amikor születtem. Nagyanyám sohasem említi apámat s mások sem beszélnek róla. Talán elkövetett elkövetett valamit...? - kérdeztem halkított hangon.

- Szent Isten! Nelli kisasszony! - kiáltotta Moris és erősen megrázkódott, - mi kelthette ma este kegyedben ezeket a gondolatokat? Igazán különös leány; először azt mondja, hogy majd szépséggé fejlődik, s aztán ilyen képtelenségeket beszél. Jó, hogy a nagymamája nem hallja! Itt a vacsora ideje, csöngetek majd. Tudja, hogy féltízkor ágyban kell lennie és a toronyóra most üt tízet, pedig semmi sem olyan hasznos az arcbőrnek, mint a korai lefekvés.

Moris erősen megnyomta a csöngetőt és kiment. Rögtön behozták egyszerű vacsorámat, tejet, sajtot és kenyeret. Gyorsan megettem, aztán egy hét esztendős gyermek engedelmességével mentem padlásszobámba. Amint ott ébren fekve sok mindenről elgondolkoztam, egyszerre az a gondolat lepett meg, hogy a beszédes Moris sohasem felelt, ha apámról kérdezősködtem, s egész arca olyan vörös lett, mint az orra. Mit jelentsen ez?

Azt hallottam, hogy apám hirtelen halt meg Ausztráliába való utazása közben; a hova egészsége helyreállítása végett indult, de ennél többet nem mondtak. Nagyanyám előtt nem mertem beszélni a dologról; őszintén megvallva, féltem nagyanyámtól. De mégis furcsának találtam, hogy egyetlen gyermekéről, elhunyt fiáról nem láttam egyetlen arcképet sem a sok kép között, amely budoárját diszitette.

Valami titok lappangott apám körül, abban bizonyos voltam. Elég idős voltam már ahhoz, hogy föllebbentsem a fátyolt és megtudjam, hogy miféle különös történet fűződik apám múltjához. Felültem ágyamban és megfogadtam, hogy minden erőmet arra fordítom, hogy föltárjam annak az okát, miért hallgat nagyanyám olyan makacsul egyetlen fiáról.

Én, akinek hosszú, mély álmát nagyanyám annyiszor megirigyelte, nem bírtam aludni. Úgy látszott, mintha lappangó gondolat támadt volna föl bennem, amelyet nem némíthatok el.

Mint iskolásleánynak, a fejem tele volt a másnapi leckével és néha megtörtént, hogy e miatt nem aludtam el.

De most égő gondolat zaklatott. Nem voltam már az aggódó iskolásleány, aki féltve őrzi hírét, hogy a nagysága legjobb növendéke. Nem, nem, mindennek vége volt! Fiatal nővé fejlődtem, aki biztos cél felé törekedik.

III.
Arra indítanak, hogy eredeti megjegyzést tegyek

Amikor másnap reggel fölkeltem, azok a gondolatok, a melyek elalvás előtt foglalkoztattak, újra feltolakodtak lelkemben s elhatároztam, hogy megmozdítok minden követ a titok földerítésére. Morisszal beszélgetve, sokszor célozgattam, tapogatództam, s ámbár engedtem, hogy beszélgetésünk olyan fordulatot vegyen, amilyent Moris akart, azért a szót mindig visszatereltem szüléimre. Csakhogy sokkal okosabb volt, semhogy egy tizenhét esztendős iskolásleány túljárhatott volna az eszén. Szellemi képességének nagy dicséretére válik, hogy ügyesen csűrve-csavarva a dolgot, elkerülte a főkérdést s cseppel sem tudtam meg többet, amikor távoztam tőle. Csak annyit mondott mindig, „hogy szüleim esztendőkkel ezelőtt meghaltak s hogy miért gyötrődöm miattuk?"

- Legjobb, ha békét hagy nekik.

Tanácsát nem fogadtam meg. Ha van erény, amelyet nyíltan magaménak mondhatok, akkor az a kitartás amikor így kudarcot vallottam Morisnál, összeszedtem bátorságomat, hogy kísérletet teszek nagyanyámnál. Ritkán voltam vele egyedül s ha már részesültem is ebben a kitüntetésben, rendesen annyira zavarba jöttem, hogy nem igen mertem szólni. De most az egyszer elhatároztam, hogy összeszedem minden bátorságomat. ... A véletlen kedvezett.

Nagyanyám kívánta, hogy ünnepi ruhámban menjek hozzá az uzsonnához. A legnagyobb örömmel engedelmeskedtem s egy pillanatot sem vesztegetve, lesiettem a szalonba, amely az én szememnek remek helyiség volt. A rózsaszínű függönyöket félig lebocsátották, sok délszaki növény állott az ablakdeszkákon és a kandallón, puha bársony- és plüss-székek, vastag perzsaszőnyegek, indiai drapériák, ezüst díszletek, roppant drága kínai porcelán és sok kis asztal, amely tele volt arcképekkel, ékesítették a szalont. A mese- szerű kedves szobában, a melynek berendezése virág és csecsebecsék dolgában követte a legújabb divat őrültségeit, alacsony széken ült nagyanyám az asztalnál. Úgy helyezkedett el a homályban, hogy szépsége teljesen érvényesüljön. Fekete selyemruháját sok régi spanyol csipke borította el, fehér fürtjeihez kis francia kalap simult s nagy gyémántok villogtak a fülében és az ujján. Csak a keze árulta el igazi korát. Ráncok mutatkoztak s erek duzzadtak föl rajta. Tisztelettel megbámultam, de láttam, hogy ez a bámulat nem kölcsönös. Sötéten szegeződött reám tekintete, hosszú aranynyelű szemüvegén át, amikor szégyenlősen közeledtem hozzá. Szemüvegét letette s kezét nyújtva, mélyen, keserűen fölsóhajtott. Ez a sóhaj biztosan annak szólt, hogy híjával vagyok a szépségnek.

- Szent Isten, Ellen, hol tanultad azt, hogy így kell berohanni a szobába? Miért nem jársz úgy, mint egy úri hölgy? - kérdezte ingerülten.

Erősen elpirultam. Nem szerettem, ha így beszéltek velem. Az iskolában azt mondták, hogy szépen járok s én ezt el is hittem. Lesütöttem a szememet és nem szóltam egy szót sem, amíg nagyanyám erősen megnézett, hogy nem talál e valami gáncsolni valót rajtam. Persze, hogy talált, szerencsétlen hajamon talált hibát!

- Milyen borzasztóan viseled a hajadat, gyermek! Olyan, mint valami nagy boglya! És milyen csúnya a színe! Se nem szőke, se nem barna. Nem tehetnél valamit, hogy kisebb legyen a fejed?

- Majd megpróbálom nagyanyám - feleltem megszeppenve.

- Bárcsak csinosabb volnál - mondotta, miközben rosszkedvűen töltötte ki a teát. - Nagyon szomorú, ha egy leány kétségtelenül rút. Anyád szépség volt - én ugyan nem voltam bámulója - és nézz meg engemet!

Láttam, hogy rendkívül szép öreg asszony.

Szeme ragyogott, orra kifogástalan és hajának határozott színe volt, nem úgy, mint az enyémnek, amely úgy látszik, nem tudott tisztába jönni azzal, hogy szőke legyen-e, vagy barna.

- Moris megmondotta, hogy szerdán visszatérsz az iskolába?

- Igen, nagyanyám.

- Jövő húsvétig maradsz ott.

- Igen, nagyanyám - hagytam helyben halk hangon.

- Igen, nagyanyám - gúnyolódott ő. - Hát nem tudsz egyebet mondani, mint mindig ugyanazt, mint a szajkó: „Igen, nagyanyám”. Hadd halljak már egyszer egy eredeti megjegyzést, amely bizonyítsa, hogy tizennégy esztendő óta nem fizetem érted hiába a drága iskolapénzt. Nos, szólj valamit - unszolt gúnyolódva, - mondj olyasmit, amit még eddig nem hallottam.

Most elérkezett az alkalom, ... ha bátorságom nem hágy el… Szívem félelmesen dobogott, arcom lángba borult. Alig tudtam beszélni, de azért mégis beszéltem, hebegve nyögtem ki eredeti mondásomat s így szóltam:

- Nagyanyám, szeretném tudni, miért nincs apámról arcképe?

Nagyanyám az ajkához emelt csészét fele útjából csörömpölve tette vissza az alsó csészére, majd sápadozva odafordult felém. Hangja remegett s szeme égett, amikor mondotta:

- Miért...?

- Mert szeretnék egy képet látni. Szeretném megtudni, hogy milyen volt s ha lehet, szeretnék valamit hallani felőle - hebegtem.

- Nincs arcképem apádról - felelte éles hangon. - A minek csak örülök. Sohase említsed előttem leány! Gyalázatot hozott reám és reád.

- De mivel? Hát mit tett? - kérdeztem rendkívüli bátorsággal.

- Soh’se kérdezd! Szerencse, hogy nem tudod. Sohase próbáld föltárni a titkot, ámbár akár próbálod, akár nem, úgy sem fog sikerülni neked. Még csak annyit mondok, hogy: amíg nálam eszed a kegyelemkenyeret, ne merd többé szóbahozni ezt a dolgot, különben komolyan megbánnád.

Viselkedése komoly és kegyetlen volt, szava csípősen hangzott s tekintete annyira ellenségesen szegeződött reám, hogy a meleg augusztusi délután ellenére, borzongtam. Elhalványodtam, ajkam vonaglott, hangom elakadt és szemem könnyel telt meg. Ebben a kínos pillanatban feltárult az ajtó és egy férfi lépett be hozzánk. Nagyanyám nem engedte, hogy vendégeivel érintkezzem, csakhogy most nem ért rá arra, hogy eltüntessen. Amint kinyílt az ajtó, arca rögtön megváltozott, csupa mosoly, meglepetés és hamis fog volt az ábrázata. Ebben a percben szinte meggyűlöltem. Nem mutatott be, ámbár a vendége ugyancsak erősen bámult és igyekezett, hogy a beszélgetésbe belevonjon.

- Egy jegyzetet mutatnék meg önnek - szólt nagyanyám bizalmasan vendégéhez. - Majd behozatom. - Aztán magához intett és így szólt: - Ellen, szólj Morisnak, hogy hozza le levéldobozomat - majd halkan hozzátette: - Nem kell visszajönnöd.

Nem búsultam elbocsáttatásomon, mert már idegesen törtem a fejemet azon, hogy valami elfogadható okkal visszavonulok.

Ugyan mit mondott volna nagyanyám, ha meglátja, hogy amikor távozás közben hátrafelé lépve meghajolok vendége előtt, nekimentem egy asztalkának és feldöntöttem néhány berámázott arcképet.

IV.
Toosie rokonai

Bizony nem sírtam, amikor szerdán reggel felültem a kocsira, amely a Waterloo állomásra vitt, azaz az iskolába. Sőt örültem, hogy visszatérek Prevostnéhoz és régi pajtásnőimhez. A sok munka csakhamar szétoszlatta sajátságos gondolataimat, a melyek a vakációban gyötörtek.

Nem értem rá eltöprenkedni azon, vajon mit véthetett apám, a mi olyan szégyent hozott reánk. Kétségkívül majd földerítem egyszer a titkot - mondottam magamban. Ezzel a biztatással csillapítottam le nyugtalan gondolataimat, egyelőre azt tartva, hogy nem válhat abból jó, ha elhanyagolom tanulmányaimat.

Az idő lassan múlik addig, amíg fiatalok vagyunk. Végre elérkezett a karácsony. Sok vidéki kastélyba hívták meg mindig karácsonykor nagyanyámat, s ő nem szívesen vesz a nyakába ilyenkor olyan nyűgöt, akinek néhány új ruhára és útiládára volna szüksége és akivel komornája szolgálatait meg kellene osztania! Nagyanyám egyetlen röpke szempillantással belátta, hogy külsőm nem szerezhet neki dicsőséget és örömmel kapott az alkalmon, hogy eltávolítson, amikor egy iskolatársnőm meghívott magához Skóciába. Egy percig sem habozott, nem is tudakozódott, hanem mohón elfogadta a meghívást és illatos levélben megköszönte.

Maxwell Theodosia, akit bizalmasan Toosie-nak hívtak, Glasgowban született egy bárkán, mielőtt az apja meggazdagodott. A vézna, kicsiny Toosie, akinek csudálatosán szép szőke haja volt, duzzadt a lankadhatatlan erélytől és szédítő bátorságtól. Nem tudtam, hogy „bátorsága” a végletekig fokozódott nénjeinél és hogy őket a férfiak „nagyon mulatságosnak”, a nők pedig „szörnyűségesnek” tartották. De azt tudtam, hogy Maxwell nagyon gazdag, kemény munkával, ügyességgel, határozottsággal, becsülettel és szerencsével küzdötte föl magát. Maxwell özvegységre jutott, három leánya volt s egyétlen fia a hadseregnél szolgált.

Iszonyú hideg volt az utazás alatt, Toosie minden állomásnál erélyesen kért új lábmelegítőt. Amint közeledtünk a célhoz, a hideg mindjobban fokozódott és én a lehető legrútabb lehettem amikor Enoch állomásán kiszálltam a peronra. Kezem, lábam olyan volt, mint a jég, az orrom színe pedig hasonlított a főtt kelkáposztáéhoz, Toosie sem volt különbül, mint én, ámbár ő ezen a vidéken született és megszokta ezt az éghajlatot. Csinos kocsi várakozott reánk az állomásnál. Kopár sövények közt kocsikáztunk végig a fagyos utón, majd befordultunk egy pompás fasorba és az alacsony hegylánctól megvédett régi nemesi lak felé közeledtünk.

- Nos, hogy tetszik Glenmore? - kérdezte Toosie - Glenmore várnak nevezzük, ha nincsenek is rajta tornyok.

- Hasonlít azokhoz a kastélyokhoz, amelyeket Walter Scott ír le regényeiben. Gyönyörű ez az épület.

- Bizony már nagyon régi, sok javítanivaló is volt rajta. amikor ide költöztünk, még sok szoba fala tölgyfával volt kibélelve, de apám közülük a legtöbbet zöldre és korallszínűre festette s most ezek egészen másképen festenek. A szalon pompás, nagyon magas, nagy oszlopokon nyugszik, a kárpitok és függönyök mind selyemből készültek. Megérkeztünk - fejezte be beszédét, majd kinyitotta a kocsi ajtaját s kiugrott belőle.

- Nos, Mac Tavish - kérdezte Toosie a lépcsőn a csinosan öltözött inastól - hol vannak a kisasszonyok? Remélem, hogy kész a tea. Majd elpusztulunk a hidegtől.

Átsiettünk a hideg, nagy folyosón, Toosie gyorsan benyitott egy szobába s ott találtuk mind a két nénjét és a nagynénjét.

Rögtön felugrottak mind a hárman, elénk siettek és néhány percig nem lehetett egyebet hallani, mint felkiáltásokat és csókolódzás zaját. Aztán mind a hárman épen olyan barátságosan csókoltak meg engem, mint az imént Toosiet, mire végre bemutatkoztunk egymásnak.

- Ez Jessie - mondotta barátnőm, rámutatva nagyobbik testvérére - ez pedig Tomasine, röviden Tommy - folytatta a másik nénje felé bólintva - s ez Flóra néni. De eszünkben sincs, hogy néninek hívjuk csak Flórának vagy Flonak és te is csak úgy szólítsad.

A megnevezett hölgy erre olyan rekedt hahotára fakadt, mint valami papagáj, majd így szólt:

- Persze, hogy úgy szólítson. Szívesen látok akárhány örökbe fogadott unokahúgot és unokaöcsöt.

Aztán mindnyájan leültünk és mindenki - kivéve engemet - egyszerre kezdett beszélni.

Levettem a kalapomat és hallgattam őket, a mi tőlem kissé szokatlan volt.

A két Maxwell-kisasszony magas, karcsú és veres hajú volt. Pompás volt az alakjuk, kitűnően varrott angol szabású ruhát, felálló gallért, fehér nyakkendőt, arany melltűt és mellényt viseltek. Huszonöt esztendősnek látszottak. Flóra néni nagyon kicsiny, de csinos alak volt. Nem viselt se frufrut, se férfigallért, se mellényt, de másban nem különbözött unokahúgaitól. Viselkedése éppen olyan volt, mint az övéké és csodálatomra, nagyon sok közönséges szót használt.

- Nem hittük, hogy ilyen gyorsan megérkezzenek, - mondotta - mert akkor kitekintettünk volna. A valóság az, hogy egy készülőben lévő kis tréfáról beszélgettünk s annyira belemélyedtünk, hogy megfeledkeztünk az időről.

- És mi az a tréfa? - kérdezte Toosie. - Remélem, hogy Nelli és én is részt vehetünk benne. Bizony jól esnék nekünk, akik éppen most szabadultunk haza az iskolából, egy kis szórakozás. Jobban ránk fér, mint rátok, hát csak rajta, mondjátok el.

- Ti még nem vagytok bevezetve a társaságba, - felelte Tommy csípősen - ti nem mehettek bálba.

- Oh, a bál még nem minden - mondotta Toosie - majd rábírom a papát, hogy itthon rendezzen táncmulatságot. De mi az a tréfa, a melyről az imént beszéltetek?

- Hát nem éppen tréfa. Colin két tiszttársát hozza ide Maryhillből látogatóba, természetesen, mind a kettő nőtlen. Ma este érkeznek ide és csütörtökön el akarjuk őket vinni a megyebálba.

- Oh - méltatlankodott Toosie hangosan - hát ez az egész? Azt hittem, hogy műkedvelő előadást terveztek s hogy a karácsonyfáról, vagy legalább is a cselédek táncmulatságáról van szó. Férfiak, különösen idegen férfiak, mindig alkalmatlanok a házban.

- Ezek az idegenek nem is hederítenek rátok - vetette oda Jessie. - Colin azt mondja, hogy az ezred díszei, különösen az egyiknek a szépsége valóságos látványosság... olyan hősféle, a kibe első látásra halálosan beleszeretnek.

- De olyan vad, mint a medve - szólt közbe Flo néni, az ő sajátos „ha, ha“ kacagásában törve ki.

- Igazán? - felelte Tommy - meglátod, hogy megszelídítem majd. Leányok, jegyezzétek meg magatoknak, én leszek a medve szelídítő, - aztán körülnézett és így folytatta - meghódítom magamnak a medvét.

- Biztos vagyok benne, hogy ő ennek csak örülni fog. A mi engem illett - folytatta nagylelkűen Flo néni - nekem sohasem tetszettek a fekete férfiak.

Rövid megjegyzéséből megtudtam, hogy ő is osztozik unokahúgaival az udvarlókban és semmiképpen sem tartja magát mellőzöttnek.

- Sok fáradságunkba került, amíg rábírtuk a papát, hogy meghívja őket - mondotta Jessie. - Apa nem bánja, ha száz férfi jár is ki és be a házba, de nem szereti, hogy itt lakjék valaki közülük. Persze, a férfiak nem alkalmazkodnak apró szokásaihoz. Éjfélig dohányoznak, nem jönnek le a reggeli imádsághoz és a mi a legrosszabb, félbeszakítják a szavát, ha elbeszél valamit és azt mondja, hogy a szemébe ásítanak.

- A medve ásít, morog és alszik is majd bizonyosan. Miért is hívta meg Colin? - kérdezte Toosie duzzogva.

- Mert jó vadász, jó cimbora s maga is ide kívánkozott. Különben Colin szereti őt.

- Ide kívánkozott! Akkor biztosan rólam hallhatott - mondotta Tommy s önelégülten kacagott. - És most még más újságot is mondok Toosie. Pollockburn Lakot bérbe adták a vadászatra... tele is volt az egész szezonban. Egy Norton nevű angol bérelte ki, akinek felesége és leánya van. A leány csinos, csak kissé korlátolt, de az öregek nagyon kedvesek s első látogatásunk után egészen összebarátkoztunk velük. Holnap hozzájuk készülünk a táncmulatságra. De most már eleget fecsegtünk. Bizonyosan éhesek vagytok; jöjjetek a teázóba, oda rendeltem a reggelit. Kényelmesen leülhettek és lakmározhattok, aztán mindnyájunknak föl kell mennünk, hogy kicsinosítsuk magunkat Colin és barátai számára - tette hozzá Tommy legjelentősebb hangján.

Mindenki hangosan beszélt, amikor Tommy végigvezetett bennünket a nagy folyosón.

- Betoppanhatnak, mielőtt még csak sejthetnők is. Meghalok a kíváncsiságtól, hogy láthassam már a medvémet... bizony az én medvémet.

- Senkisem akarja őt elhódítani tőled, senkinek sem kell a vadállat - mondotta Jessie s gyönyörködött az elméskedésében. - Meghódítom én majd a másikat.

- Hát velem mi lesz akkor? - kérdezte Flo néni tettetett aggodalommal.

- Oh! Flo, te mindig kiütsz bennünket a nyeregből; téged ugyan nem féltünk, te rettenetes kis csélcsap.

Ámulatomban majd megfulladtam egy darab vajas pirítóson, amikor meghallottam, hogy Jessie miképpen beszél egy idősebb hölggyel, aki még hozzá a nagynénje! Vajon mi történnék, ha nagyanyámra csak fél-ennyit mernék célozgatni? Pedig tagadhatatlan, hogy jobban szereti a férfiak társaságát, mint a nőkét.

Glenmore-ban mindenütt meglátszott a gazdagság nyoma. Puha szőnyegekbe süppedt bele a lábunk, lépten-nyomon életnagyságban láthattuk meg magunkat a nagy tükrökben. Sohasem laktam még azelőtt ilyen fényesen berendezett szobában.... Hercegi pipereasztal, forgatható tükör, íróasztal, zsöllyeszék, sok kép és sok egyéb csinos tárgy volt a szobámban. Szobám Toosie-éba nyílott. Nem volt szükségem éjjeli lámpára, hogy ne féljek a kísértetektől, mert Toosie tárva-nyitva hagyta az ajtót és öltözködés közben be-bekiáltott hozzám.

- Vedd föl a fehér szüra-ruhádat, én is fölveszem majd a magamét. Igazán Nelli - folytatta s kefével a kezében jelent meg a küszöbön - tudod, itt nálunk egészen csinosnak látszol. Megfigyeltelek az uzsonnánál s szavamra mondom, hogy Jessie és Tommy se szebbek nálad. Ha olyan az arcszíned, mint most... csakhogy úgyis tudom, hogy nem lesz majd ilyen, pirossá- god az orrodba és a füledbe száll.... Nini, már csöngetnek! Kérlek, fűzd be a ruhámat.

Rögtön engedelmeskedtem felszólításának, mert már készen voltam és amíg befűztem a ruháját, azalatt Toosie családjáról némi felvilágosítást adott, a minek később hasznát vettem. Elmondotta, hogy apja nagyon jó öreg ember s tőle azt tehetjük, amit akarunk, ha idején lemegyünk az imához és vasárnap kétszer jelenünk meg az istentiszteleten.

Magam is láttam, hogy Jessie és Tommy nem csinosak... de gazdagok, pompás háziasszonyok, négy megyében a legjobb táncosnők és nagyon kedvelt leányok. Colin szörnyű túlzó és önhitt s mindenkin uralkodni akar. A természete is borzasztó, cseppet sem hasonlít a többi családtagokéhoz. Jessie-t Tommy vezeti, aki az apját is mindenre rábírja. Flo, az anyai nagynénjük, már túl volt első ifjúságán, de nagyon jó és csinos is volt. A környékbeli vén asszonyok kígyót-békát kiáltottak rá, de Jessyt és Tommyt éppen úgy rágalmazták ... és miért? Csupa irigységből, gyűlölködésből és gonoszságból lármáztak!

Másodszor csöngettek.

- Siessünk, siessünk! - kiáltotta Toosie. - Mert apa elveri rajtunk a port, ha megvárakoztatjuk.

Lementünk a lépcsőn. Toosie útközben kapcsolta be függőjét, majd hanyatt-homlok rohant neki a szalonajtónak.

V.

Nem abba a selyemszalonba léptünk, a mellyel Toosie dicsekedett, hanem egy egyszerűbb, de azért nagyon fényesen berendezett szobába. Háttal a kandallónak, a melyben vidáman pattogott a tűz, ott állott Maxwell úr. Nagy, széles vállú alak, kiálló arccsonttal, felső ajka hosszú, szürke pofaszakálla 'álla alatt összeér, jóságosán okos arcát ravasz, szürke szeme ragyogja be ... amely vak leányai hibái iránt. Nagyon barátságos kézszorítással fogadott, biztosan azért, mert barátnője és vendége voltam „gyöngyének, kedvencének, legkisebb csemetéjének”... szóval az ő „Toosie-jának".

Égő veres bajuszú fiatal ember jött ekkor elénk. Vakító gyémánt csillogott drága nyakkendőjén. Leereszkedően megcsókolta Toosie-t valahol a fülénél, nekem pedig hanyagul nyújtotta a kezét. Ez természetesen Colin volt. Két tiszttársát a három, fényesen öltözött hölgy fogta körül. A hölgyek visító kacagásából, s az urak mély hangú hahotázásából ítélve, vígan folyt már a kötekedés és tréfálkodás.

- Ó, most már kettővel többen vagyunk! - kiáltott föl Flo néni, amikor megfordulva, megpillantott bennünket - Toosie és Nellie - folytatta affektált nevetéssel forgatva legyezőjét - de még nem számítanak, csak iskolásleányok, és nincsenek bevezetve a társaságba.

Toosie a lesújtó bemutatás ellenére hetykén lépett előre, s kihívóan így szólt:

- Hogy vannak?

Aztán nagynénjéhez fordulva, csípősen vetette oda:

- Micsoda ostoba beszéd ez Flo! Tizenhét esztendős vagyok, éppen annyi idős voltál te, amikor is ezelőtt huszonhárom esztendővel odahagytad az iskolát.

Szegény Flo görcsös kacajjal felelt a halálos vágásra. Igazán megsajnáltam és nagyon méltatlankodtam éles nyelvű unokahúgán. Pirulva, némán és tehetetlenül állottam meg egy helyen addig, amíg Maxwell úr nem vezetett az ebédhez...

Sohasem ebédeltem még ilyen fényesen, sohasem láttam még nehéz ezüst tálakkal és délszaki növényekkel díszített asztalt, sohasem szolgált ki még két inas és sohasem választhattam kétféle leves és hal között! Maxwell skót tájszólással terjengően mesélni kezdett ebédközben, elmondott sok mesét és anekdotát, a melyeken biztosan mulatok, ha megértem őket. Közülük egy valóban borzalmas történetet megértettem.

- Nagyon furcsa históriát mondok el önnek, Le Marchant kisasszony, - mondotta ő torkát reszelve - nyolcvan esztendővel ezelőtt történt ebben a szobában, ahol minden éppen olyan volt, mint most. Ez különben történeti anekdota, azért hagytam is meg a faburkolatot a falon és a székeket és asztalokat. Hajdanában az urak nagyon sokat mulattak, korhelykedtek ezen a vidéken, és különösen Glenmore, ennek a kastélynak az ura túltett mindenkin káromkodásban, ivásban s gonoszságban. Nem félt se Istentől, se ördögtől! Egy téli éjszakán, amikor minden vendég ittasan tombolt, egynek közülük a háziúrra tévedt a tekintete, majd hirtelen így szól:

„Milyen borzalmas ez a Glenmore". „Nem csoda" - szólalt meg egy másik vendég - „mert már két óra óta ott van Teremtője előtt ... csak nem akartam zavarni a társaságot”. És bizony Glenmore holtan, mereven ült székében, eltorzult arcán megfagyott nevetéssel… mint egy félelmes látomás. Talán érdekli, ha elmondom, Le Marchant kisasszony, hogy kegyed ugyanazon a helyen, s ugyanabban a székben ül, ahol ez megtörtént.

- Ha Maxwell úr előbb megkérdezi, azt mondtam volna, hogy nem akarom megtudni - feleltem hálátlanul.

- No, no, csak nem ideges - nevetett ő.

Maxwell más történeteket is beszélt még el, a melyeket azonban kevésbé értettem meg, s nem tudtam, hogy mikor nevessek, s hogy mi a tréfa csattanója. Természetesen mindent megtettem, ami tellett tőlem, olyan arcot vágtam, mintha roppant érdeklődném a dolog iránt, tapintatosan közbeszóltam néha: „Igen… nem… igazán...“ De szemem és gondolatom egyre másfelé kalandozott. Egy-egy pillantással néhányszor végig surrantam az asztalon és szomszédjaimon. Velem szemben ült Colin, aki egész figyelmét kitűnő ebédjére fordította. Fiatal arcú, jó alakú, de kopasz és határozottan rút volt. Kifogástalanul öltözködött. Flo, Jessie és Tommy sokat beszéltek és keveset ettek. Flo és Jessie közé remek bajuszú, csinos fiatalember került. Tommy mellett persze - a medve ült. Tommy elragadtatva hallgatta minden szavát s hízelgő odaadással nézett föl hozzá.

Colin dicsekvése nem volt alaptalan. Karslake kapitány nagyon szép volt. Barna és nyúlánk volt, nem tartottam nagyon fiatalnak, abban az időben azt hittem, hogy a férfi s nő fiatalsága megszűnik a huszonötödik esztendőnél. A kapitány huszonöt, vagy harminc esztendősnek látszott. Rátapadt a szemem s amikor tekintetünk találkozott, elpirultam, mint a bűnös. Pedig kár volt e miatt csak egy percig is megzavarodnom, mert szeme nem árult el egyebet felületes közömbösségnél. Fájt, hogy szerencsétlen arcom nem érdemes még egy futólagos pillantásra sem. Szerettem volna szép lenni, hogy a kapitány engem vezessen az asztalhoz s velem beszélgessen úgy, mint Tommyval. Csak tizenhét esztendős voltam még s most jutottam először társaságba.... Irigykedve néztem Tommyt. Nagy hévvel beszélgetett. Láttam, hogy jó mulattató, mert szomszédja arcán gyakran átsuhant egy-egy széles mosoly. Odafüleltem, hogy meghallhassak valamit beszédjéből... s nem figyeltem Maxwell úr szavaira... de minden, amit elleshettem, ez volt: Whiskey... és egy cseppet sem többet se hidegen, se melegen.

Végre Flo néni megadta a jelt az asztalbontásra. Mi öten hölgyek, visszavonultunk a szalonba, ott ki-ki letelepedett a szőnyegre és karjával átfogva a térdét, vagy komolyan leült egy karosszékbe ... de mindnyájan beszéltünk.

- Nos, - kiáltott Tommy kis vártatva - hogy tetszenek? Hadd halljam?

- Oh, Orr kapitány sokkal többet ér, mint a másik, sokat mesél és nagyon mulattató - felelte Flo néni - a másiknak, azt hiszem, nincs egyetlen gondolat sem a fejében.

- Sőt temérdek sokat gondolkozik - kiáltotta Tommy elragadtatva - megidéző úri ember, még egészen a régi iskola híve. Ő sohasem mond ellent, nem szakítja félbe az ember szavát, de azért ő is eleget tud beszélni alkalomadtán és hogy nagyon csinos, azt ti is látjátok.

- De ő is tudja, hogy csinos - szólt közbe Jessie. - Nem, nekem jobban tetszik Orr kapitány.

- Kérdezte, hogy te Nelli, ki vagy - folytatta Tommy. - Elmondtam neki, hogy Toosie bizalmas barátnője vagy és még iskolába jársz. Mit gondolsz, mivel bízott meg?

- Oh! Mondd meg, kérlek - kiáltottam s remegtem a kíváncsiságtól.

- Azt mondotta, hogy: „Meg is látszik rajta, hogy még iskolásleány! - tréfálkozott gonoszul Tommy.

Nagy zavarba jöttem s úgy találtam, hogy Tommy a három testvér közt a legkellemetlenebb.

- Azt is mondotta, hogy úgy látszik, mintha a saját árnyékodtól is félnél - folytatta kegyetlenül.

- Hogy félek a saját árnyékomtól! ... Ez nem áll. Csak nagyon készületlenül kerültem ide a „nagysága” keze alól s nagyanyám csöndes reggeli szobájából. A változás nagyon hirtelen jött s nem csoda, ha meghökkentem és félénknek látszottam. Sohasem mozogtam még önállóan társaságban.

Szótlanul ülve hallgattam a körülöttem zajongó négy fecsegő leányt. Láttam, hogy Toosie is egészen jól érzi magát itt, mint nagy leány viselkedik és hangosan kijelenti, hogy ő is elmegy a megyebálba, akár bevezették a társaságba, akár nem és hogy amennyire lehet, élvezi majd vakációját...! Ereztem, hogy ügyetlenül festek, amint némán, félszeg merevséggel ülök ott.

- Nos, vén fejecske! - szólított meg Jessie, miközben hátba lökött. - Hát te mire gondolsz? Milyen komoly arcot vágsz! Talán bizony elszörnyülködöl rajtunk, te kis iskolásleány?

- Szó sincs róla - szólt közbe Toosie. - Nagy mester ő, csak még ott lappang benne a félsz a „nagyságától", majd ha egyszer nekiindul, akkor elbújhatsz mellette. Ugye, majd megmutatod nekik Nelli, hogy nem ijedsz meg a saját árnyékodtól.

Mielőtt válaszolhattam volna, feltárult az ajtó és az urak szokásos lassúsággal léptek be. Jessie és Tommy nagyon barátságosan üdvözölték Orr és Karslake kapitányt, én pedig Colin kezeibe kerültem s nagyon jól elboldogultam vele, tekintve, hogy ő az első fiatalember, akivel beszéltem. Lassankint legyőztem félénkségemet, azzal nyugtatva meg magamat, hogy Colin nem ehet meg s szavam, bátorságom megjött. Nemsokára úgy találtam, hogy ügyesen megfelelek Colin kötekedésére s olyan fesztelenül eltréfálkozom vele, mint bármelyik pajtásommal az iskolában. Észrevettem, hogy Colint ez meglepte, hogy jól mulat és - oh győzelem - nem lustálkodik többé a dívány sarkában, hanem nekiélénkül és fölegyenesedik. Colin elragadtatásában olyan hangosan kacagott, hogy a többiek csodálkozással vegyes irigységgel pillantottak néha-néha felénk.

Föltettem magamban, hogy Karslake kapitány nem mondhatja többé rólam, hogy „megijedek a saját árnyékomtól^14. Észrevettem, hogy tekintete többször felém irányul, amint térdét átkarolva ott ül és hallgatja Tommyt. - Vajon mit tart most felőlem? - gondoltam magamban. - De mit is törődöm vele? Miért is nyugtalanít, hogy ő egyáltalában gondol-e rám, vagy nem? Erre nem tudtam felelni magamnak. Csak annyit tudok, hogy sokat gondoltam rá, amikor este a kályhánál dús hajamat keféltem. Nem szerettem bele a kapitányba, - ezt valahogy ne higyje valaki - de ő volt az első szép férfi, akivel találkoztam. Nem tehettem róla, de sajnáltam, hogy nem vezetett az ebédhez, hogy nem beszélt velem és hogy iskolásleánynak nevezett. Majd megmutatom neki - és mindenkinek, - hogy nagy leány vagyok már. Bármiképpen viselkedtek a többiek, - pedig messzire mentek - én is ugyanazt teszem majd, sőt ha lehet, még annál is többet.