Viola Ardone

Oliva Denaro

részlet

Athenaeum

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Viola Ardone: Oliva Denaro
© 2021 Giulio Einaudi editore

Hungarian translation © Todero Anna, 2022

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 281 3
ISSN 2939-5623

Questo libro è stato tradotto grazie ad un contributo alla traduzione assegnato dal Ministero italiano degli Affari Esteri e della Cooperazione Internazional.

A könyv megjelenését az olasz Külügyi és Nemzetközi Együttműködési Minisztérium támogatta.

Felelős kiadó: Dian Viktória
Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória
Szerkesztette: Garamvölgyi Katalin
Műszaki vezető: Dubecz Adrienn
Borító: Földi Andrea

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Szüleimnek, Carolinának és Enzónak

Első rész
1960

1.

A leány olyan, mint a korsó: aki eltöri, el is viszi, így szokta mondani anyám.

Én jobban szerettem volna fiúnak születni, mint Cosimino, de senki sem kérdezte a véleményemet, amikor megcsináltak. Anyánk hasában együtt fejlődtünk, és egyformák voltunk, de aztán különbözőek lettünk: én rózsaszín ingecskét kaptam, ő égszínkéket, én rongybabát, ő fakardot, én virágos ruhácskát, ő csíkos nadrágot. Ő kilencévesen megtanult fütyülni, a szájába dugott ujjal is meg anélkül is, én pedig megtanultam lófarokba kötni a hajam, a fejem búbján is meg a tarkómon is. Most, hogy már majdnem tizenöt évesek vagyunk, tíz centivel magasabb nálam, és neki sokkal több mindent szabad, mint nekem: éjjel-nappal szabadon kószálhat a faluban, hordhat rövidnadrágot, ünnepnapokon hosszút is, beszélgethet nőkkel is, férfiakkal is, fiatalokkal és idősebbekkel egyaránt, vasárnap ihat egy kis felvizezett bort, káromkodhat, köpködhet, nyáron pedig leszaladhat a strandra, és úszónadrágban megfürödhet a tengerben. Én is szeretek a tengerben fürödni.

Anyám Cosiminót szereti jobban kettőnk közül, mert neki világos a bőre meg a haja, mint apámnak, én viszont fekete vagyok, mint a holló. Cosimino nem korsó. Nem törik el. Ha meg mégis, akkor össze lehet ragasztani.

Nekem mindig jól ment az iskola, míg Cosiminónak nem fűlött a foga a tanuláshoz. Anyám nem bánta, azt mondta neki, hogy tűrje fel az ingujját, és keressen valami rendes munkát, nehogy úgy végezze, mint apám. Néztem apámat, ahogy a kertben a paradicsombokrok között hajolgatott: nem úgy festett, mint aki végzett bármivel is, mert ő inkább mindig valami újba szeret belekezdeni. Mint amikor a bőséges eső után összeszedett csigákért kapott pénzből megvette a tyúkokat. Azt mondta, én adhatok nekik nevet, én pedig szeretem a virágokat: Rózsa, Ibolya, Kamilla, Boglárka, Jázmin… Amikor nekiállt deszkákból tyúkólat építeni, én adogattam neki a szögeket, amikor meg etetőt csinált, én adtam oda neki a fűrészt. Amint minden készen állt, azt kérdeztem:

– Apa, befestjük sárgára, ugye?

Anyám közbeszólt:

– Nem mindegy a jószágnak, hogy sárga-e vagy fekete? Csak pénzkidobás.

– Ha sárga lenne, jobban éreznék magukat – jegyeztem meg –, és ha jobban érzik magukat, többet tojnak.

– Tényleg? Tán a füledbe súgták? – kérdezte anyám. Aztán sarkon fordult, és visszament a házba, közben meg a maga nyelvén dünnyögött valamit, mert ő a calabriai Cosenzába való, és ott másképpen beszélnek, mint Szicíliában. Amikor az idegeire megyünk, mindig így beszél, hogy ne értsük. Ilyenkor azon siránkozik, minek kellett neki délre költöznie.

Apám fogott egy ecsetet, belemártotta a sárga festékbe, és amikor kivette, a festék úgy csöpögött a vödörbe, mint a rántottához felvert tojás, szinte az illatát is éreztem. Szeretem a rántottát.

Együtt festettünk, és ahányszor végighúztuk a fán az ecsetet, csak úgy csillogott a festék a napfényben.

– Salvo Denaro, makacs vagy, mint az öszvér: amilyen az apa, olyan a lánya – jelentette ki anyám, amikor megint kijött az udvarra. Ha dühös volt apámra, mindig a teljes nevén szólította, mint a tanító néni az iskolában. – Soha nem hallgatsz rám. Te meg a szebbik szoknyádban állsz neki dolgozni? Isten őrizz, hogy összekoszold nekem! Indíts átöltözni, és vigyázz, nehogy bepiszkold magad – parancsolta, és kivette a kezemből az ecsetet. – Szültem én neked fiút is – fordult ismét apámhoz, és odahívta a bátyámat.

Cosimino kijött, és kedvetlenül festeni kezdett, de tíz perc után megfájdult a keze, és eloldalgott. Én ezalatt felvettem a kötényemet, úgyhogy visszamentem dolgozni apám mellé, meg sem álltunk estig, amikor a tyúkok boldogan tértek nyugovóra a sárgára festett házikójukban.

Másnap reggelre az egyik megdöglött: Ibolya volt az. A festékszagtól, üvöltötte anyám calabriai nyelven. A madárláztól, súgta a fülembe apám. Nem tudtam, kinek adjak igazat: anyám csak beszél, beszél, és folyton szabályokat sorol, amelyeket aztán eszemben sincs betartani. Apám viszont nagyokat hallgat, ezért sosem tudom, mit tegyek, hogy szeressen.

Bárhogyan történt is, a tyúkot eltemettük a konyhakert mögött. Apám a mutató- meg a középső ujjával keresztet rajzolt a levegőbe, maga elé.

– Nyugodj békében – mondta, aztán hazamentünk. Az állatok élete sem könnyű, gondoltam.

Tartalom

Első rész – 1960

Második rész

Harmadik rész

Negyedik rész – 1981

Jegyzetek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Lora – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0