Mán-Várhegyi Réka

Vázlat valami máshoz

– részlet –

© Mán-Várhegyi Réka, 2022

I.
Hogyan könnyíti meg
az életünket az asszertív
kommunikáció?

(…)

Mint tudjuk, vannak bocsánatos és kevésbé bocsánatos bűnök, a gyilkosságot vagy a pedofíliát például legtöbben a kevésbé bocsánatos bűnök közé sorolnánk, sajnos elég sok gyilkos és pedofil megússza a börtönt, engem főleg ez utóbbi esetek zaklatnak fel, ehhez képest, ha egy vonzónak és fiatalnak már nem mondható nőnek dührohamai vannak, az ugyanúgy kevésbé bocsánatos bűnnek számít, és nyilvánvalóan senki mást nem terhel ezért felelősség, csakis ezt a szerencsétlen nőt (azaz engem), aki hisztériával terrorizálja embertársait ahelyett, hogy nyugton maradna és végezné a dolgát, egyszóval az ő választásán múlik a dolog, mert ő újra és újra a rombolást választja, és nincs tekintettel sem a hétéves fiacskájára, sem a hetvenkét éves anyukájára, és tönkreteszi az életüket, ahogy a saját életét is tönkreteszi, úgyhogy jobb híján terápiába jár, és mivel nincs pénze, egy alapítványon keresztül utalnak ki szakembert neki (azaz nekem).

Minden terápiában eljön az a pillanat, inkább előbb, mint utóbb, amikor a szakember megkér, meséljem el, hogyan emlékszem az első dührohamomra, és ettől minden alkalommal felmegy bennem a pumpa, mert ez tévút, nincs első alkalom, legfeljebb egy ostoba kis történetem van arról, hogy tizenkét évesen a szüleim nem engedték, hogy Xéniára változtassam a nevemet, bármennyire is könyörögtem, hogy nem akarok többé Magdi lenni, üvöltöttem a gang rácsát rázva, már rengetegszer elmeséltem ezt a történetet, kezdem azt hinni, hogy nem is igaz. Ha egy szakember az első alkalomról kérdez, nem tehetek róla, úgy érzem, már megint egy szerencsétlen kókler kezébe kerültem, mindazonáltal gyakorlott terápiába járóként igyekszem visszajelezni, hogy milyen érzéseket vált ki belőlem ez a kérdés, és miért tartom problémásnak, azt hiszem, hajlamos vagyok messziről kezdeni.

– Nem szoktam beleszeretni a pszichológusaimba, nem ezért váltogatom őket, nem mintha én váltogatnám őket, a lényeg, hogy tudom, a szerelem megjelenése törvényszerű a terápiás kapcsolatban, és bizonyos értelemben illene beleszeretnem valamelyik pszichológusomba, de velem ez még sohasem történt meg.

Azokban a helyzetekben, amikor megpróbálok úrrá lenni a dühömön, affektálóvá válik a hangom, izzadni kezdek, csikar a hasam, egyszóval a testem elárul, ez most úgy hangzik, mintha valami szomorú, melankolikus dologról lenne szó, holott szánalmas, ami történik, különösen azért – már megint itt tartunk, ez nem szerencsés –, mert nő vagyok, és egy nő kevésbé engedhet meg magának ilyen testi kilengéseket, és ha mégis megtörténik vele, az megalázó, még akkor is megalázó, ha az a nő egyes-egyedül van egy szobában, de ha valaki mással kettesben van abban a szobában, akkor pláne megalázó, tessék, ez a világ nagy igazságtalanságainak egyike.

– A szerelem megjelenése a terápiás kapcsolatban egyáltalán nem törvényszerű – mondja már-már jókedvűen ez a harcsabajuszos férfi, a szerelem szót a levegőbe macskakörmöket rajzolva idézőjelezi, Ivánnak hívják, nem túl előnyös a külseje, alacsony, kopaszodik is, de a bal fülében lévő fülbevaló mégis érdekessé teszi az összhatást, az a gyanúm, az ő fotelje kényelmesebb, mint az enyém, a lábait keresztbe veti, és olyan szenvedéllyel tornáztatja a szandálból kilógó lábujjait, mintha semmi gondja nem lenne az égvilágon, mindezt csupán azért látom, mert az asztallap üvegből van, jobban örülnék, ha például fából lenne. Ez az Iván nem úgy néz ki, mint akinek önbizalom-problémái lennének, de azért biztos neki is vannak, mindenkinek vannak, az összes nyomorult embertársamnak vannak önbizalom-problémái, egészen biztos, hogy még a pszichológusoknak is, legfeljebb ugyanúgy letagadják, mint bárki más. Az igazság az, hogy bántónak érzem a lábujjtornáztatását.

Lehangoló ez az iroda, már jártam ide egy másik terapeutához, amikor ugyanehhez az alapítványhoz fordultam segítségért, az egy nálam évekkel fiatalabb nő volt, nála flegmább élőlénnyel valószínűleg soha nem találkoztam, az egyik szemöldökét örökké felhúzva tartotta, ajka kacsaszájba tapadt össze, de ne afféle erotikus kacsaszájra gondoljunk, hanem egy ilyen homorú állas kacsaszájra, amitől az arcára a méla unalom ült ki, mit mondjak, nem túl szerencsés, ha valaki már a pályája elején ennyire unja a munkáját. Mindez körülbelül négy éve történt, akkor még nem voltak ezek a fotelek, barna huzatú régi székeken ültünk, egy méretes faliképen tucatjával sorakoztak a geometriai alakzatok, valószínűleg csoportos korrepetálások alkalmával használhatta valamelyik önkéntes matektanár, az én tekintetem többnyire ugyanazon a mosolygó paralelepipedonon állapodott meg. Ez a falikép már eltűnt, de a felmatricázott könyvespolc még itt van, ahogy a játszósarok is, ami hasznosnak is bizonyult, amikor még frissen elvált szülőként a gyerekkel együtt voltam kénytelen pszichológushoz járni.

Visszatérve erre az Ivánra, tudom, hogy ami mostanáig köztünk történt, édeskevés ahhoz, hogy bármely fél hisztériás rohamot kapjon, én mégis a határára kerültem alig tizenöt perccel azután, hogy leültem vele szemben, és csak a hosszú évek munkájának köszönhető, ha most felismerem a helyzetet, és a másik utat választom, ez az esetek igen kis százalékában sikerül csak, de ez a mai éppen olyan, amivel képes leszek megbirkózni.

(…)

Tegyük hozzá, kevés rossz szokása van anyámnak.

– Döbbenetesen szép asszony – mondják rá az emberek, aztán hozzáteszik: – Mégis milyen szelíd!

Mintha ellentmondás lenne a kettő között. Talán az lehet az oka, hogy anyám nem a természet vadvirága, éppen ellenkezőleg, feltűnően elegáns, és az elegancia mintha nehezen férne össze a szelídséggel, nem tudom, csak feltételezem, egyszóval anyám az a típus, aki nemcsak „jól tartja magát”, hanem „még mindig ad magára”, királynőket megszégyenítő testtartással, délcegen vonul végig a körfolyosón, szándékosan a déli bejáraton jön be a házba, mert az van a legmesszebb a lakásunktól, és így elvonulhat vagy ötven ablak előtt, néha az első emeleten is tesz egy kört, és időnként ezt-azt a lépcsőházban felejt, hogy visszamehessen érte, kivesz valamit a gurulós cekkeréből, és ott hagyja a lift környékén, egy céklát például vagy néhány krumplit, többnyire gumós zöldséget, ebből is látszik, hogy nem túl nagyvonalú, szerencsére az egész cekkert csak egyszer hagyta lent, kiabáltam is vele, és jogosan kiabáltam, jól tudom, hogy nem mindig jogosan kiabálok, de ez jogos volt, a mai világban nem lehet egy egész cekkert a lift előtt hagyni, még egy ilyen viszonylag biztonságos házban sem, mint a miénk, én nem tartom egyébként kiemelkedően biztonságosnak, de egyesek szerint ez itt a földi paradicsom, igaz, ők nagyjából ugyanazok, akik szerint anyám döbbenetesen szép asszony.

Valami oknál fogva anyám a mai napig azt hazudja mindenkinek, hogy szépségipari szolgáltatások garmadáját veszi igénybe, a ruháit varrónő varrja, a körmeit manikűrössel és pedikűrössel csináltatja, kozmetikushoz jár, masszőrhöz jár, fodrászhoz jár, néhány éve még személyi trénerhez is jár, nyilván ő maga is elhiszi, mert igen büszke rá, ez a minimum, mondogatja, mintha máshogy nem lehetne igényes nő, az életcélja, hogy ő legyen a megtestesült igényes nő, még hetvenként évesen is, de jaj, a sötét titok, hogy szegény anyukám valójában egész életében önmaga varrónője volt, és manikűröse, pedikűröse, kozmetikusa, masszőre, személyi trénere és fodrásza is, ez az ő nagy szégyene, hogy mindezekben ő rendkívüli tehetséges, igaz, hogy az elmúlt néhány évben ebben-abban már segítségre szorul, cinkosokra van szüksége… … …

II.
Felkészülés a katasztrófára

(…)

Amióta beköszöntött a tavasz, idekint élem a mindennapjaimat. A lakásban nyugalom és béke honol, a férjem a csíkszobában bámulja a plafont, a fiam csicserimuffint süt, a lányom fején fülhallgató, kezében elektromos gitár, a tükör előtt állva gyakorolja a Sweet Child O’Mine szólóját. Az erkély az én birodalmam. A rácsról tavaly nyáron esett le a gyékény, azóta belátom a házak által körbezárt füves területet. Ülök a jógaszőnyegemen, és miközben átlélegzem az ászanákat, elidőzik a tekintetem egy-egy padon, fán, ablakon.

– Épül, szépül az atombunker – mondja Klári, a szomszéd erkélyen cigarettázó kortalan nő.

Nem tudom, hogy a cserzett bőrű, északi jellegű férfi mióta serénykedik a szomszéd ház hátsó udvarán, mert amikor idén először kijöttem, már ki volt ásva a gödör, amibe azóta behordta az udvaron várakozó méretes acélelemeket. Most éppen befedi a tákolmányt, amelynek az oldalán az ULTRABUNKER felirat olvasható.

– Szerinted őrült? – kérdezem Klárit, mire vállat von.

– Engem jobban érdekel, hogy mennyibe kerül ez az izé. Hány személyes és mennyi ideig lehet benne túlélni? Egyáltalán miért egyeztek bele a lakók az építkezésbe, ha úgysem férnek be mind, amikor úgy hozza a helyzet?

– A fickó megvette tőlük az udvar egy részét, és a pénzből a ház felújítja a tetőt, amihez nyolcvan éve nem nyúltak. Win-win – mondom. – Nem tudom, csak spekulálok.

Hallgatjuk a madárcsicsergést és az utcai forgalom zaját. Szirénáznak. A férfi ledobja a pólóját, mint mindig, ha kisüt a nap. Ilyenkor megáll egy percre, arcát az ég felé emeli, a szemét lehunyja.

– Minél tovább nézem, annál jobban vonzódom hozzá – mondja Klári. – A kisördög azt sutyorogja a fülembe, hogy ha ismernénk, megértenénk egymást. Ő az atomháborútól fél, én a globális felmelegedéstől. Szerinted van családja?

– Az a baj, hogy állandóan őt bámuljuk. Már kétszer álmodtam vele – válaszolom, és átnyújtom a telefonom a másik erkélyre. Rövid előkészületek után felveszem a szetubandhászanát, külön ügyelve rá, hogy a mellkasomat ne düllesszem ki túlságosan, amire sajnos hajlamos vagyok.

– Nekem is volt egy oldalam, de ezt már biztos meséltem – mondja Klári, miközben megörökíti az ászanámat. – Mondjuk az nem szólt semmiről. Állandóan a lábamat fényképeztem, ahogy állok valahol. Vagy a kezemet, ahogy tartok valamit. Egy könyvet. Esetleg egy kávét. Akkor hagytam abba, amikor bejöttek a hashtagek. Akkor ráébredtem, hogy szánalmas kis képeimmel nemcsak magamat járatom le, hanem én is vastagon felelős vagyok a narcisztikus középszerűség jelenkori diadalmenetéért.

– Túl szigorú vagy – suttogom.

– És én még büszke voltam rá, hogy soha egyetlen képet sem posztoltam a fejemről. Büszke voltam rá, hogy nem gyönyörködöm nyíltan önmagamban. Annál jobban irritált, hogy az internet társadalma nem veti ki magából azokat, akik nem szégyellik a hiúságukat, akik mindennap mindenkinek megmutatják, ahogy szerelmesen saját magukat nézik. Hiszen mi más a szelfi, ha nem ez a debil öntetszelgés, ez a bugyuta bájolgás…? – kérdezi Klári, és visszaadja a telefonom, miután kijöttem az ászanából. – Gyűlölöm az influenszereket.

– Az jó, mert én is influenszer vagyok – mondom.

– Te blogger vagy, az más.

– Influenszer anyuka, önmagát vállalja, szó szerint ez a felirat díszeleg az oldalamon.

– Tudom, de ez nyilvánvalóan irónia.

– Több mint tízezer követőm van. Tényleg influenszernek számítok.

Újra megszólalnak a szirénák. Ezúttal nem csak egy. Talán egy baráti ország küldöttségét furikázzák ide-oda a városban rendőri felvezetéssel.

– Persze, Ági, de te legalább megpróbálsz szembemenni ezzel az évek óta tomboló jóléti wellnessesztétikával, amit már rég nem csak az egészséges ételeket, a rövid távú kiadásra alkalmas lakásbelsőket és a különösen hajlékony testeket ábrázoló fényképeken lehet tetten érni. A te képeiden a világ tökéletlen, a kávébögréd csorba, a lábad szőrös! Te idézőjelben vagy influenszer. Vagy nem?

A férfi odalent eltűnik a gödör mélyén, és percekig nem kerül elő.

– Minden oké? – kérdezi Klári.

– A családtagjaimmal egy ideje külön utakon járunk – mondom. – A férjem mindenhol deaktiválta magát, és azóta csak fekszik, mint valami sápadt hal az akvárium alján. Azt hiszem, nem ez életem legvidámabb időszaka. De nem akarok erről beszélni.

Sarokülésbe ereszkedem, beállítom a vállamat, a mellkasomat, finoman korrigálom a medencémet. Aztán az utóbbit lassan ringatni kezdem, kilégzésre hátra döntöm, belégzésre előre. Egy kósza szellő orgonaillatot hoz felém. Ez most jól jön, egy kis melegség járja át tőle a szívemet. Úgy döntök, egy pillanatra megállok, hogy feltöltsem az oldalamra a szetubandhászanás képet. Klári többet is csinált, hezitálok, hogy melyiket válasszam. Végül amellett döntök, amelyiken a leginkább zsírosnak tűnik a hajam. Miután megvagyok vele, félreteszem a telefonomat, és ismét a medencémet ringatom. Szaglászok, hátha megérzem az orgonaillatot. Megfigyelem, hogy a kert fáin egyre több a levél, ilyenkor néhány nap alatt az összes fa kizöldül, kivéve a tulipánfát, aminek a levelei már tavaly nyáron elfeketedtek. Klári hosszan fújja az orrát. A férfi kimászik a gödörből. Most veszem észre, hogy ma először visel rövidnadrágot. A lábszára fehér, a felsőteste barna. Vajon ő lát minket?

(…)

III.
Néma hullám

(…)

A keze a viaszosvászon alól érkezik, remegő, szürke madárpók, kimászik az asztal sarkának redőjéből, és ott, ahol az én kezemet sejti, a pulóverem aljába kap. Hogy a becses kincseit hová rejtette, azt akarja elmondani, de hiába, összeszáradt torkából csupán brekegés tör föl. Megértően mosolygok, és mintegy válaszként kitöltöm, ami még a borosüvegben maradt, igazságosan megfelezve kettőnk között, pedig szegényke azt sem venné észre, ha az én poharamba kerülne az egész. Már a boromat hörpölgetem, amikor belém hasít a felismerés, ez a szerencsétlen még a végén az én önzetlenségembe fog belehalni. Mit tegyek, hogy ezt megakadályozzam?

– Györgyike – mondja. Rövid hezitálás után hozzáteszi: – Kislányom.

– Feri bácsi, mennem kell.

Nem vagyok a lánya, csak a szomszédja. Igaz, a POKAL poharakat én hoztam neki, és tőlem kapta a székpárnákat, az antibakteriális mosogatószivacsot, a tájképes falinaptárt, valamint a kontaktgrillkészüléket is. Ezek a százötven forintos, három és fél decis POKAL poharak az egyszerű lakossági dizájn csúcstermékei, ha az IKEA felé visz az utam, mindig veszek fél tucattal. Legkisebb ugrifülesem babpalántái is ilyenekben növekszenek a gyerekszoba ablaktáblái között.

Óvatosan lefejtem a pulóveremről Feri bácsi ujjait, a kezét úgymond gyengéden, de határozottan visszatolom a saját térfelére. Cserébe, amikor felállok, megérintem a vállát. A fehér plexi falióra fél ötöt mutat.

– Azért gyorsan elmosogatok – mondom jó hangosan, és a mosogatóba gyűjtök mindent, amit elérek, Feri bácsi teli poharával együtt. Megkísért, de csak egy pillanatig hezitálok, a borocska a lefolyóba távozik, én meg a szomszéd lakásba, ahonnan egy órával ezelőtt még menekültem, de most a könyvemre és a meditációs párnámra gondolok, amelyek kis zugomban várnak rám.

Belépek, hallom a konyhából a hangjukat. Még itt vannak. Kijózanító pillantást vetek a tükörképemre, és nem tudom nem észrevenni a szememben az ötven százalék ijedtséget, nem tudom nem látni az ötven százalék dühöt. Ki ez a megszeppent grizzly? Ki ez a bamba jeti? Hol vagyok én? Miért nem vigyáztam jobban az arcvonásaimra, amíg még megtehettem?

Mielőtt megszólalna, már tudom, mit fog mondani.

– Drágám, feltétlenül be kell hogy mutassalak – hallom a férjem hangját, de a folytatást már nem, mert kitör a hahotázás. Bedugom a fejem a konyhába, a berendezés alig látszik az ide-oda dülöngélő öltönyöktől. Ez a jelenet túl sokáig tart, van időm a ki- és belégzésemre koncentrálni. Aztán az öltönyök kettéválnak. A férjem a tizennégy személyessé nyitható asztal végében ül, meglazított nyakkendőjét hátradobta a vállán, az ingére konyhakötényt vett, és most az XXL-es bambusz vágódeszkán marhahúst aprít. Főzni fog a kreténeknek.

Az egyikük felém fordul, dinamitmosolyú suhanc, az ő öltönye sem ötezerbe került. Térdig érő karjával nyújtózik felém.

– Györgyi asszony – mondja. – Elmondhatatlanul sokat hallottam magáról.

– Öregem, hol tanulsz ilyen szavakat, hogy elmondhatatlanul? – kérdezi valaki kuncogva a borhűtő irányából.

– Kérlek szépen, ez itt Atilla, egy t-vel, két l-lel – mondja a férjem. – Innovációs tanácsadó volt tegnapig, ma már nagy jövő előtt álló személyi titkár, valamint sajtóreferens.

– Pardon – mondja Atilla, zsebkendőt vesz elő, és trombitálva eltűnik benne.

– A feleségemnek van egy kis alapítványa – folytatja a férjem. – Komplex művészeti nevelés és művészetterápia. Sőt, hamarosan mediátorként is színre lép.

– Alapítvány? – kérdezi egy hipszterszemüveges illető. – Györgyi asszonyhoz talán még jobban illene a cégvezetés.

– Ezt mondom én is – vágja rá a férjem. – Ugye, drágám, hogy ezt mondom?

– Csakhogy én nem akarok pénzt keresni – mondom, és aranyosan összefonom a karom magam előtt, akár egy durcás kislány. Mindenki nevet.

– Jut eszembe, volt egy telefonod – mondja a férjem.

– Mindjárt jövök – mondom, és kifordulok a konyhából.

– Várj már, egy percet!

– Mondom, mindjárt!

Csak az előszoba végtelen mocsarain, a középső szoba végtelen hegyvidékein, a hálószoba végtelen síkságán kell áthatolnom, hogy az én kis kuckómba, gardróblyuk mélyi piciri vackomba eljussak. Ha a varázsreteszt bepöccintem, akár másfél órára is észrevétlenül eltűnhetek. A lényeg a megfelelő szintű és minőségű összpontosítás.

Lassan, de hatékonyan haladok előre, mint mindig, most is alkalmazom a járásmeditáció workshopon tanultakat, megfigyelem, ahogy a talpam centiméterről centiméterre megérinti a parkettát, majd újra elválik tőle. Nem törődöm semmivel, egyik fülemen be, másikon ki, óbégassatok csak, kutyák, engem nem tudtok megállítani. Hiába a dübörgés a fürdőszobából, akkor sem lassítok, kit érdekel, legfeljebb a mosógép dobja ugrott ki a helyéről, látott már ilyet a világ. Hiába a dohányzóasztalon – már a középső szobában vagyok – árválkodó tabletről üvöltő mesefilm, nem érdekel, nem fogom kikapcsolni. De jaj, amikor lábfejemmel elérem lakásunk díszét, a kézi csomózású berber shaggy szőnyeget, mintha tornádó kapna fel. Pörgök, forgok a magasban, szerencsére nem ijedek meg, tudom, mit kell tennem, nem ellenkezem, hagyom magam, és gyorsan kirepülök oldalt, éppen a hálószoba irányába. Az öltönyök hada keresztülrobog a középső szobán, a férjem a magasba emelkedve, tábornoki pózban mutat körbe.

– Százhuszonkét négyzetméter, és hamarosan a szomszéd lakást is megvesszük – kiáltja, majd felém fordul. – Drágám, Zsuzsa keresett körülbelül ötvenszer, tudni akarja, hogy mikor mentek arra a csepeli vacsorára, ahová mellesleg engem senki nem hívott meg. – Ekkor becsukódik mögöttük az erkélyajtó.

Még ez is. Hívhatom vissza Zsuzsát, hogy aztán fél órán keresztül mondogassuk egymásnak, mennyire nincs kedvünk kimenni a világ végére. Csepel. Jézusmária. Az a baj, hogy a Zsuzsa tényleg meg fog sértődni, ha nem hívom vissza.

(…)

A jógastúdió félkör alakú kisebbik szobája mintha lejtene, és mi, benne ülők hol az ablakok irányába, hol az ajtó felé csúszunk. Különféle keresztezett lábú ülésekbe összecsomagolt társaim és én, valamint Géza. Barátságos gombócok vagyunk egy kis fazék alján, puha golyóbisok, akik néha egymásnak döccennek. Hányan lehetünk összesen? Vajon hányan tudunk egyszerre ide bezsúfolódni? Huszonöten? Bizonyos értelemben ágrólszakadt társaság vagyunk, egy már kihaltnak hitt faj meglepően öntudatos példányai. Ha hétfőnként idejövök, a fiókom mélyére túrok. Ezt a rózsaszín-kék elefántos zoknit anyámtól kaptam húsz éve, ezt a tarka csíkokból összevarrt kardigánt a hónapokig spórolt pénzemből vettem még az egyetem alatt. Amikor itt üldögélek, gyakran elképzelem, hogy hazatérve, se szó, se beszéd, előveszem a régi szabóollót, és miszlikbe aprítok minden zakót és ceruzaszoknyát. Elég az önbüntetésből. A kanapén lazuló fiaim a csodálkozástól ölükbe engedik a készülékeiket, arcukra zavart ijedtség ül ki, míg én az erkélyen kihajolva felmosóvödörből szórom a cafatokat az utcára. Odalent részeg turisták vonulnak el, és mámoros állapotukban konfettinek hiszik a fejükre hulló ruhadarabkákat. A férjem, aki éppen leparkol a szőnyegbolttal szemben, a Lexus szélvédőjén keresztül, a kormányba kapaszkodva keresi a tekintetemet. Misi, te rohadt szemétláda, többé nem állíthatsz meg.

Társaim a meditációban, ti, akiknek szellemi önereje mégiscsak több, mint egy átlagpolgárnak, néha úgy megráználak titeket. Az új asztrológiai korszak jeleit fedezitek fel fűben-fában, így az intuíció, úgy az új tudatosság, szigorúan csakis a legjobbakat feltételezitek egymásról is, mégis próbára teszi a türelmemet, ahogy a végsőkig tagadjátok, hogy a világ az összeomlás felé halad. Hiszen közöttetek járnak, akik fáradságot nem kímélve tesznek meg mindent a katasztrófáért még ezekben a percekben is. Mit szólnátok, ha tudnátok, hogy a mi családi atombunkerünk már réges-rég elkészült?

A szemem csukva, még ha akarnám, sem tudnám kinyitni. Erdei ösvényen botorkálok, érzem, hogy itt vannak a többiek is, ki-ki a maga ösvényén halad, Géza messze előttünk, de rádióbemondókat megszégyenítő baritonját minden körülmények között tisztán halljuk. Azt suttogja, „most”, és én suhanni kezdek. Szemembe morzézik a fák ágain átsütő napfény, sötétség és világosság váltogatja egymást, azt kiáltom magamban, igen!, és még egyszer, igen! És hirtelen pontosan tudom, hogy ott, ahol az énemet sejtem, tonnás rézüstben százezer liter barna massza fortyog és bugyborékol, mint amikor a tűzhelyen a forró paradicsomszósz köpködi dühödten a csempét és a fedőért kapkodó szakács karját. Akkor, amikor az elmémet képes leszek teljesen lecsendesíteni, a barna szósz és vele a rézüst gombostűfejnyivé zsugorodik… … …

IV.
Szempontok és adalékok

(…)

Ahogy öregszem, a linearitással szembeni fenntartásaim egyre erősödnek. Kiszámíthatatlan, hogy ma éppen ki vagyok, a tegnapi énemből nem következik. Az emlékezetem megbízhatatlan, hol erre emlékszem, hol arra. Gyakran érzem úgy, hogy ami a közelmúltban történt, távolabb van az időben, mint ami évekkel ezelőtt esett meg.

Időnként meglep, milyen kevés bennem az együttérzés a régi énjeim iránt. Nem több, mint távoli ismerősök iránt. Magamat a legkisebb rossztól is féltem, óvom bajtól, betegségtől, félreértéstől, de ezeknek az egykoriaknak a szenvedései már-már hidegen hagynak. Különös.

Hosszú ideje dolgozom egy regényen. Korábban a konyhaasztal végében volt a munkaállomásom, de tavaly átköltöztem a spájzba. Az ötletet kisebbségkutató barátnőmtől, Elzától vettem, aki addig-addig mérgelődött, hogy a családtagjai akadályozzák a munkában, míg egy szép napon kipakolt a kamrából, a befőttekkel, konzervekkel közepesen teli polcot lefüggönyözte, felírt néhány motiváló idézetet a falra, áthurcolta az erkélyről az asztalt és az egyik széket – helytakarékos darabok az IKEA-ból –, aztán beült, és becsukta maga mögött az ajtót. Ez a mozdulat delejes érzéssel töltötte el, úgyhogy megismételte néhányszor. Aztán nekilátott írni. A barátnőm kamrája tényleg kicsi, cserébe világos. Spájzhoz képest méretes ablakából a szomszéd ház barátságos zöld kertjére nyílik kilátás. Az én spájzom nagy, sötét és hideg.

Régóta szoptatom a lányom, és szoptatás közben a könyvemről gondolkozom. Fekszem a szobában a lányom mellett, várom, hogy elaludjon. Néha kiereszti a szájából a mellbimbót, és azt mondja: apuci. Apuci dolgozik, mondom neki. Majd azt mondja: a sok állat is enni akar. A plüssállataid már csicsikálnak, mondom neki. Ha a lányom elalszik, írok egy bekezdést.

Mostohaanyám naponta feljár hozzánk, amióta a lányom megszületett. Nem szól előre, hogy jön, csak hallom, hogy kinyitja az ajtót. Már amikor az ajtó előtt megáll, tudom, hogy ő az. Lassú, súlyos mozdulatokkal törli a cipőtalpát a lábtörlőbe, nem adtam neki kulcsot, mégis be tud jönni. Ebédet hoz a Tóni kifőzdéből, és mindenféle műanyag apróságot a szomszéd utcában lévő adományboltból. Kérem, hogy ne hozzon semmit, de nem hallgat rám. A szatyor mélyéről kövek, féltéglák, száraz fadarabok is előkerülnek, ezeket az utcán és a parkban szedheti össze. Fogalmam sincs, hogy tud ennyi mindent felcipelni a harmadik emeletre. Biztos megáll néhányszor pihenni.

Még nem tudom, hogy miről szól a könyvem. Egy láthatatlan házban sepregetsz, mondja a férjem.

Mostohaanyám örökké fekete ruhában jár, haját fekete kendő alá rejti. Sokáig azt hittem, a szüleimet gyászolja. Mindig van nála egy tubus kézkrém, hogy kézmosás után bekenje a kezét. Ha nem keni be, hamar kiszárad a bőre, és könnyen kisebesedik. A saját szememmel láttam magam is, hogy egy hirtelen mozdulattól képes felhasadni a kézfején a bőr. Egyébként hallgatag teremtés. Csak akkor szólal meg, ha valami fontosat akar mondani. Ha beszélni kezd, nem hümmög, nem őzik, nem zavarodik bele, nem felejti el a mondat elejét, nem kalandozik el. Valószínűleg fejben gyakorol előtte.

Gondolkodni próbálok, de elbizonytalanodom, hogy jól csinálom-e. Hogy is van, szavakkal gondolkodom vagy szavak nélkül? Nem emlékszem. Nagyon zavar, hogy a gondolatmenetnek csupán egy szakaszát tudom egyszerre gondolni, és félek, hogy eltűnik, amire éppen nem gondolok. Nem vagyok elég éber az összpontosításhoz, könnyen összezavarodom. Egy idő után szorongani kezdek. Ha a férjem lehetővé teszi, ilyenkor bevonulok a spájzba. Bekapcsolom a gépet, új dokumentumot nyitok. Egyszerre beszélek és írok, ez a módszer lényege. A Jegyzettömb applikációt használom, a fájlt elmentem ugyan – a neve mindig tíz darab szám: év, hónap, nap, óra, perc –, de ha egyszer bezárom, soha többé nem nyitom meg. Nem így tervezem, csak így alakul.

Mostohaanyám néha leül velem szemben, és kiveszi a kezemből könyvet, amiből a lányomnak olvasok fel. Résnyire nyitja a száját, mégsem szólal meg. Van, hogy eltökélt arccal belép a szobába, és kikapcsolja a rádiót, mert teljes csendre van szüksége ahhoz, hogy elmondja a mondókáját. De aztán hallgat. Van, hogy a sámlival együtt benyomul a spájzba, és odakuporodik a lábamhoz. Felnéz rám, megérinti a térdemet. Nem hallom, hogy szuszogna. Évek óta szeretne elmondani valamit, de nem sikerül neki. Most újra összegyűjti a bátorságát, és beszélni kezd, de amit mond, csupán bugyuta filmekből és sorozatokból vett idézet. Már sokszor tanúja voltam, hogy ilyenkor percekig képtelen megálljt parancsolni magának, és csak mondja, és mondja, és mondja. Közben folyik róla az izzadság, szabálytalanul pislog, próbálja elfordítani a fejét, de mintha mozdulni sem tudna. Gyanítom, hogy egy-egy ilyen roham után másnap templomba megy.

(…)

Rám törnek ezek a víziók, valahányszor arra kényszerítem magam, hogy az úgynevezett komfortzónámból kilépjek. Pontosabban utána, amikor már hazafelé loholok, mert valahogy mindig loholok a komfortzónámból való kilépés után, és lehúznak a táskák, a szatyrok, a nagykabátok, és úgy érzem, elfogytam, nem maradt belőlem más, csak a csúnya lihegésem. Ilyenkor önkéntelenül elképzelem, hogy még itt, az utcán hányni kezdek, és aztán hazáig hányok. Azt is gyakran elképzelem, hogy pusztító erővel lefejelem a szembejövő járókelőket, egyiket a másik után.

– Baba nem jön ki – mondja a lányom. Fellibbentem a terítőt, bekukucskálok az asztal alá. Ott ül az összes gyerek, és köveket rakosgatnak az egyik műanyag vödörből a másikba.

– Mi újság, fiatalok? – kérdezem.

A lányom nyüszíteni kezd.

– Baba nem jön ki! – visítja.

– Nem kell kijönnöd, szívem – mondom, és visszaengedem a terítőt.

Zöldségeket darabolunk. Kisebbségkutató barátnőm, Elza kezében répa, mozgalomkutató barátnőm, Zsuzsi baljában krumpli, börtönkutató barátnőm, Fruzsina vágódeszkáján hagyma. Elsősorban az utóbbi miatt könnyezünk.

– Két és fél éves, de már sok vagyok neki. Szerintetek ez normális? – kérdezem.

– Terrible two – legyintenek ketten is.

Évekre elfelejtettem, és most eszembe jut, hogy annak idején, amikor Berlinben éltem, ha biciklivel száguldoztam, nem tudtam szabadulni a gondolattól, hogy élesen lefékezve megállok, megragadom a vázat, kihúzom magam alól a kerékpárt, és hozzávágom valakihez. Ezt elmeséltem egyszer egy fiúnak, aki egyáltalán nem tetszett nekem, de mire a mondókám végére értem, belezúgtam. A német fiú röhögött, azt mondta, eddig számára csak egy 150 centis, szemüveges, sápadt kelet-európai voltam, de mostantól mindig azt látja majd, ha rám gondol, hogy a kis lila biciklimmel telefonfülkényi alakokat lapítok szét végig a Karl-Marx-Allén… … …

Tartalom

I.
Hogyan könnyíti meg az életünket
az asszertív kommunikáció?

II.
Felkészülés a katasztrófára

III.
Néma hullám

IV.
Szempontok és adalékok

A szerző a kötet megírása idején
Erzsébetvárosi Irodalmi Ösztöndíjban részesült.

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Balogh Emerencia
A borítót tervezte Hidvégi Anna
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2022
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 3191 9

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence