Gódza Csilla

A megnyugvás felé

Vedd Igének

Aphélium

Új szavakat érdemelsz.

De lásd,

akárhogyan bíbelődöm velük,

toldom, törlöm őket,

nem találok hozzád igazán méltókat.

Nem írhatok újat. Az új te vagy:

éles állad, nyakszirteden a csupaszság,

rebbenéstelen, szúró-komoly szemeid,

biztos testtartásod.

Tested szoba.

Lényed egy ház.

Felépítelek magamban,

kék cinegéket röptetek udvarodra.

Itt napfényekké lesznek a csókok,

a katartikus és a szende csókok,

az álmos s a minduntalan útra siető csókok –

udvarod tágas a szerelemre.

Bezárom az ajtód.

Tudom már, mikor léphetek be rajta.

Még mielőtt Mi-vé lettünk, nem tolongtunk,

hisz fullatag volt köztünk a levegő,

nem tolongtunk, csak lépegettünk

a türelem martalékain.

Hatalmas vattaréteget borítottunk rá,

s kényelmessé vált.

Egymást megszerettük.

Időnk gyertyacsonk, várjuk, míg amorffá olvad.

Ha végleg elolvadt, láthatlak majd.

Addig marad a tudat:

a holnap ott van,

ahol még ringó a képzelet.

Galéria az elméd, hadd sétáljak benne.

Kérlek,

bármilyen távol, csak létezz,

s dalnokod leszek.

Hozzád

Új szavakat kapsz.

Én szegeket tenyerembe.

A tied izzad,

hangok ejtik zavarba.

A szegeket kiveszik,

kialszik a vérvulkán.

Szél mossa a füstöt,

a füst felhővé emelkedik.

Pernyehullás közben jössz rá,

hogy Isten

szeret

magamban –

téged.

Rohanó

Hosszan vonuló látványszobor:

felettem tenger, alattam űr.

Tapogatózó eső sodor,

a csillagraj vállamra ül.

Kecsesen kongó csendben ázik

a zsibbadt felismerés,

hogy mit gondol, mit lát a másik,

lehet magaslat vagy esés.

Nincs több időnk, így kitöltetlen

az egymásba látni vágyás.

Bevarrom az emlékét, egyben

a hangulatot, mely zöldes-sárgás.

Maradó

Kitárod a félig nyitott ajtót,

rebbennek szemeim, robban ajkam.

Nem látok a citromcseppkönnyektől:

szótlan-merengőn nézlek, bár zaj van

tomboló, tajtékzó tengerelmémben.

Harapnálak. Hagynám a hosszas út

taposását, sziklaszavak szúrását.

A vágy mindkettőnk szemében aludt.

Belépek: ébredünk és ragadunk,

forrón zsongok mézességed mellett.

Szapora lázcsókok a jövőnek:

tenyeremben szerelmes percek.

Festékek

Hajszálvékony lélekecseted

szennyes vízben mosod,

tudom, rám fested ábrándjaid.

Hajnalokat rajzolsz körém,

ajkaimra dallamokat súrolsz,

árnyékokat satírozol hajamra.

Eszközöd piszkos, pimasz.

Amit alkot, tiszta.

– Amíg én színes szavakat szülök,

szóönarcképemre ébredsz fel.

fáradt

sodort cigaretta maró füstjében állsz

becézel

ez számomra szokatlan de édes

azt mondod fáradtan szép az arcom