A fordítás alapjául szolgáló mű:

Fred R. Bleakley: The Auschwitz Protocols:

Ceslav Mordowicz and the Race to Save Hungary’s Jews

Copyright © 2022 by Fred R. Bleakley

All rights reserved.

Cover design by Tiffani Shea

Interior design and composition by Greg Johnson

Hungarian translation © Fejérvári Boldizsár, 2024

© XXI. Század Kiadó, 2024

ISBN 978 963 568 420 5

Jane-nek és a fiunknak, Willnek

A két legfontosabb embernek az életemben

Tartalom

Bevezetés

1. A háború eléri Mławát

2. A sors közbeszól

3. Élet Auschwitzban

4. Szökési tervek

5. Hitler kontra Horthy

6. A „Magyarország-hadművelet”

7. A szökés

8. „Nincs már remény”

9. Önjelölt megmentők

10. Leszámolás Budapesten

11. Nemzeti gyalázat

12. Visszatérés Auschwitzba

Epilógus

Kóda

Profilok

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Bibliográfia

Jegyzetek

Bevezetés

1944. június 6-án, mialatt a szövetségesek Normandia partvidékét ostromolták, Magyarországról zsidó férfiak, nők és gyerekek ezreit hurcolták zsúfolásig megtöltött marhavagonokban az auschwitz-birkenaui koncentrációs táborba. Ezzel egyidejűleg két auschwitzi szökevény – Czesław (Česlav)1 Mordowicz, huszonnégy esztendős lengyel zsidó, illetve Arnošt Rosin, tizenkilenc éves szlovákiai zsidó – tájékoztatta a pozsonyi Zsidó Központi Tanács (Ústredňa Židov) helyi szervezetét a koncentrációs tábor létéről. Május 15-től kezdődően naponta akár tizenkétezer magyarországi zsidó érkezésének voltak közvetlen szemtanúi. A vagonokból kikerülő deportáltak akkor már több napja szenvedtek a fojtogató hőségtől, a vízhiánytól, valamint a vagonokat elöntő emberi ürüléktől. A vonatokról leszállva felsorakoztak, és egy egyenruhás SS-orvos a német juhászkutyák vonításától kísérve jobbra vagy balra mutatott a hüvelykujjával. A szerencsésebbek, a munkaképesek jobbra kerültek. A többiek hamarosan holtan feküdtek a láger gázkamráiban. Ahogy egy történész fogalmazott, a magyar holokauszt „a háború legkoncentráltabb és legmódszeresebb deportálási és emberirtó programja volt, egy negyvenhat napon át tökéletes olajozottsággal működő mészárszék”.2

A magyarországi zsidóság megmaradt tagjainak tömeges deportálása július 6-án szakadt meg Horthy Miklós magyar államfő parancsára. Néhány órán múlt, hogy Budapest belvárosából is összegyűjtsék és Auschwitzba deportálják őket.3 Česlav Mordowicz katalizátorszerepet töltött be ennek megakadályozásában. A jelen kötet Mordowicz története: a háború kezdetétől, a gettóban leélt élettől és az auschwitzi másfél évtől kezdve a gyötrelmes szökésen és az üldözők kicselezésének ravasz módszerein keresztül, míg végül mégis elfogták, hogy aztán rémálomba illőn visszahurcolják Auschwitzba. S egyúttal Mordowicz eltökéltségének története is, hogy elbeszélje Auschwitz borzalmait. Az ő és társa vallomása megerősítette a két korábbi sikeres auschwitzi szökésről szóló vérfagyasztó beszámolókat: Walter Rosenberg (Rudolf Vrba) és Alfred „Fredo” Wetzler 1944. április 7-i, valamint a „lengyel őrnagyként” ismert Jerzy Tabeau hat hónappal azelőtti rettenetes vallomását. Ezeket a korábbi túlélőket mindaddig nem vették komolyan azok a tisztviselők, akiknek hatalmában állt volna tenni valamit.4 E három szökevény beszámolójából készült az Auschwitz-jegyzőkönyv gyűjtőnéven ismert dokumentum, amelynek közzététele az amerikai Háborús Menekültügyi Hivatal (War Refugee Board, WRB) részéről 1944 végén széles körű sajtóvisszhangot keltett, és amelyet a náci vezetők ellen a háború után a nürnbergi perekben a vádhatóság is felhasznált.

A háborút követő évtizedekben a történészek és a dokumentumfilmesek nagyrészt a Vrba–Wetzler-jelentésre összpontosítottak, amikor a Horthyra nehezedő nemzetközi nyomást kellett érzékeltetni a Magyarországon még életben maradt zsidók védelme kapcsán. Kétség nem fér hozzá, hogy a Vrba–Wetzler-jelentés, valamint a „lengyel őrnagy”, Tabeau jelentése is megkerülhetetlen. Ugyanakkor Mordowicz és Rosin auschwitzi jelentésének fontosságát, amely alátámasztotta és a figyelem középpontjába állította e két korábbi beszámolót, eddig nem ismerték el kellőképpen. Ennek egyik fő oka az Auschwitz-jegyzőkönyv bevezetőjében szereplő téves állításokból ered. A WRB által tett félrevezető állításokat a jelen kötet zárófejezete részletezi. Saját kutatásom azt mutatja, hogy a Mordowicz–Rosin-jelentés segített a vallási és szövetséges tisztviselőknek belátni Auschwitz igazságát, és nyomást gyakorolni Horthyra, hogy megmentse országának életben maradt zsidóit.

Česlavról 1995-ben hallottam először, Stephen Berknek, a Union College történelemprofesszorának előadásán egy torontói zsinagógában. Berk Česlavot a háború „méltatlanul elfeledett hősének” nevezte, hozzátéve, hogy nem tudja, él-e még egyáltalán. Ennek hallatán felállt egy nő a hallgatóságból, és a mellette ülő férfira mutatott: „Íme, ez itt Česlav!” Néhány hónappal később Česlav tiszteletbeli diplomát kapott a Union College diplomaosztóján. A Wall Street Journal újságírójaként részt vettem az 1995 júniusának egyik vasárnapján megtartott ünnepségen, és fültanúja voltam, hogy Roger H. Hull, a Union elnöke kijelenti: Mordowicz a „négy bátor zsidó egyike volt. A híradás, amelyet ön és szökött társai hoztak, segített felhívni a világ figyelmét a náci haláltáborok borzalmaira.” Lapomban egy héttel később rövid cikkem jelent meg Mordowiczról, s ennek örvén az amerikai Holokauszt Múzeum interjút készített Mordowiczcsal az Oral History archívuma számára.5 Ez a cikk indított el engem jelen könyv megírásának útján. Az utolsó magyarországi zsidók megmentéséért folytatott versenyfutás elemi erejű drámaisága felkeltette az érdeklődésemet. Česlav történetét nem lehetett volna elbeszélni Magyarország és a magyar zsidóság se veled, se nélküled kapcsolatának áttekintése nélkül. Tudtam, hogy a történetnek „széles sodrást” kell adnom, ahogy korábbi szerkesztőm, John Lee, a New York Times munkatársa fogalmazott egy ízben. De életemben a napi munka és a családom volt az első. Így hát félretettem a Česlavval 1995 és 1997 között készített összes interjúmat, és csak néhány évvel ezelőtti nyugdíjazásomkor vetettem bele magam ismét Česlav története szélesebb kontextusának kutatásába.6

A holokausztkutatók több forgatókönyv szerint is megírták e drámai időszak történetét – a legtöbb esetben évtizedekkel a háború után, akadémikus stílusban. E beszámolók jelentős eltéréseket, illetve homályos elemeket tartalmaznak a Horthy döntéséhez vezető lépések kapcsán. A kormányzó holokausztról való tájékozódásának időpontját és a magyar közigazgatásnak a deportálásokban játszott szerepét illető kérdések szűnni nem akaró viták tárgyát képezik, amelyeket a jelenlegi kormány és támogatói is táplálnak, hogy minimalizálják Magyarország felelősségét. Azt a feladatot tűztem magam elé, hogy elolvassam a szakirodalmat, szétszálazzam a következetlenségeket, elmerüljek a levéltárakban, valamint interjúkat készítsek, és körültekintően beszámoljak a magyar holokausztról és arról, hogy Česlav Mordowicz milyen szerepet játszott a budapesti zsidók megmentésében.

Vajon a Vrba–Wetzler-jelentés megkapta volna a neki járó figyelmet, ha nincs Česlav és Arnošt beszámolójának megerősítése? Vajon Česlav Mordowicz, a Rosinnal közös szökés lebonyolítója mellékszereplő lett volna Horthy sorsfordító döntésében? Túlzásba esett-e Berk professzor, amikor Mordowiczot méltatlanul elfeledett hősnek nevezte? Kutatásom nem szolgáltatott egyértelmű ok-okozati bizonyítékot arra nézve, hogy a Mordowicz–Rosin-jelentés lett volna az oka annak, hogy a vallási és politikai vezetők Horthyhoz fordultak. Az azonban nyilvánvalóvá vált, hogy az események összefüggése és időrendje megelőzte a deportálások megszüntetésére vonatkozó parancsot.

Némi szerzői szabadsággal éltem, amikor ezt a történetet elbeszélő dokumentumregény, nem pedig szigorúan történelmi leírás formájában írtam meg. De szándékosan nem másítottam meg és nem is hagytam ki fontos tényeket. Könyvemnek emellett jelentős feladatot is szántam. A jelen történetben szerintem a katalizátor szerepét játszó Česlav lehetett a hiányzó, egy jelentős esemény kimeneteléhez elengedhetetlen láncszem. A katalizátor azonban gyakran háttérbe szorul. Nem hagyhattam, hogy Česlavot elfelejtsék, vagy puszta lábjegyzetként hivatkozzanak rá a történelem e nagy horderejű fejezetében.

1. fejezet
A háború eléri Mławát

Amikor a húszéves Česlav Mordowicz Mławában, az észak-lengyelországi kisvárosban esténként vacsoraasztalhoz ült családja szerény hajlékában, a társalgás általában édesapja, Herman gabonaüzletei vagy Česlav tizenhat éves húga, Rachel életének nagy drámái körül forgott. A fiatalember évfolyamelsőként végzett a héber gimnáziumban, és néha szóba hozta, hogy a gimnazisták korrepetálásából (matematikát, természettudományt, sőt németet is tanított) már-már elég pénze lenne beiratkozni a Varsói Egyetemre.

1939. augusztus 31-én, csütörtökön este azonban merőben más mederbe terelődött a beszélgetés. Česlav édesanyja, Anna kiosztotta a délutáni uzsonnából megmaradt húsos pirogokat, majd levette a kötényét, és megadta az alaptémát. A rádió és az írott sajtó is azt latolgatta, hogy Németország Lengyelország megszállására készül, miután úgy egy héttel korábban a németek paktumot írtak alá a Szovjetunióval. Az eszmecserébe Herman és Česlav is élénken bekapcsolódott, de Rachel annyira kétségbeesett, hogy inkább félbehagyták a vitát.

– Elmegyek – mondta Česlav, miután kihörpintette erős fekete teáját. A mławai moziban épp nem futott új Gary Cooper-western, így Česlav úgy döntött, barátaival lófrál inkább a városban. Hetente többször is regionális mezőgazdasági piacnapot tartottak Mławában, ilyenkor a főtér megtelt a környékbeli falvak nagygazdáival, akik lovas kocsin hozták a csirkét, libát, pulykát, zöldséget meg gyümölcsöt. A gyalog érkező parasztok a hátukon vitték a fonott kosarat, benne sajttal és vajjal, sós és édes tésztákkal, hogy a tágas téren kínálják a portékájukat.

Esténként csendesebb volt a város. Česlav a piactér felé elhaladt egy dúsan virágzó rózsakert mellett, amiről eszébe jutott, milyen szép is a világ. Este nyolc körül találkozott barátaival a főtéren, melyet kávéházak, vendéglők, mozi, valamint egy kocsma szegélyezett. Rövidesen mintha a fél város a térre gyűlt volna, hogy élvezze a nyárvégi hangulatot. Mława lakosságának mintegy harmadát alkották a zsidók, de az első világháború óta, melynek végén Lengyelország visszanyerte függetlenségét, országszerte felerősödött az antiszemitizmus. Egyes nem zsidók azt sürgették, hogy senki se vásároljon a zsidó üzletekben, és Mława közparkjaiban mindennapossá váltak a zsidó és keresztény fiatalok közötti összetűzések. A városban a 16. század közepe óta működött zsidó hitközség, és több helyi zsidó tudós és filozófus is hírnévre tett szert. Lengyelország legjobb írói és szocialista politikusai közül is nem egy származott Mławából. A 19. század vége óta az önálló zsidó államot követelő cionista mozgalom képviselői is megjelentek. Česlav és családja az ortodox zsidók modernistái közé tartozott, akik viselkedésükkel és öltözködésükkel igyekeztek beolvadni a többségi társadalomba, és elkülönültek a konzervatív, elzárkózó ultraortodox közösségtől.

Aznap este Česlav és barátainak beszélgetése minduntalan Németország várható lépéseire terelődött. A németek 1939 márciusában már elfoglalták Csehország területeit és Morvaországot, erőszakkal érvényt szerezve a Nagy-Britanniával, Franciaországgal és Olaszországgal 1938 szeptemberében aláírt müncheni egyezménynek. Ez az agresszió késztette Nagy-Britanniát és Franciaországot arra, hogy szavatolja Lengyelország és Románia határainak sérthetetlenségét – ha tehát Németország tovább terjeszkedik, az egyet jelent a háborúval. Amikor 1939. augusztus 23-án Németország megnemtámadási paktumot írt alá a Szovjetunióval, nem sok kétség maradt afelől, hogy küszöbön áll Lengyelország lerohanása. Česlav néhány barátja még reménykedett, és fogadásokat kötöttek, hogy Anglia vagy Franciaország hagyná-e, hogy idáig fajuljanak a dolgok. Nem is sejthették, hogy a lengyel határon ekkor már felsorakozott másfél millió német katona, kétezer bombázó és vadászrepülő.

Česlavnak még a másnapi magánóráira is fel kellett készülnie, így fél tizenegy táján elköszönt barátaitól, és hosszú kerülő úton indult hazafelé, hogy meghányja-vesse a Németország kapcsán elhangzottakat. Dühítette, hogy Adolf Hitler és a nácik a németekhez képest alacsonyabb rendű fajnak tekintették a lengyeleket, különös tekintettel a lengyel zsidókra. Egész jól megtanult németül, miután családjával nyaranta Danzigban (mai nevén Gdańskban) üdült – e balti-tengeri kereskedőváros környékén ugyanis a német volt az elsődleges nyelv. Barátai ugratták is, hogy a kinézete alapján akár el is menne németnek. Amikor aztán befordult a sarkon, és meglátta a Wójtostwo utca 8. szám alatti házuk fényeit, aggodalom töltötte el: mi lesz az apjával, anyjával és húgával, ha Németország megtámadja Lengyelországot? Alig néhány óra múltán a Mława külvárosában becsapódó bombák robajára riadt fel. Kezdetét vette a második világháború. Mława Lengyelország középső részének északi területén fekszik, úgy tizenöt kilométerre délnyugatra Poroszország – a legnagyobb német szövetségi állam – határától. Hajnali öt órára nemcsak a robbanások hangereje fokozódott, de Česlav már a saját szemével láthatta, hogy lángba borultak Mława egyes részei, az utcán pedig zűrzavar lett úrrá.

Napkeltekor az alacsonyan szálló német repülők géppuskázni kezdték a várost. A civil lakosság pánikba esett, de hamarosan megkezdődött a tömeges kiürítés. Česlav ámulva nézte, hogy a tömeg milyen szervezetten mozog, mintha mindenki tudná, mit tegyen, hova menjen. Autó nemigen volt, a lovas kocsik mellett gyalog menekültek az emberek, sokan kisgyermekekkel a karjukon, miután a babakocsikat ruhákkal, ezüst étkészletekkel, családi ékszerekkel töltötték meg. Reggel hétkor a Mordowicz család épp lázasan csomagolt, amikor Hermant felhívta Michael Steiner – egy vele közeli kapcsolatban álló helyi gazda – intézője, akitől megtudta, hogy Steinert, német lévén, néhány nappal azelőtt a lengyel katonaság őrizetbe vette. Az intéző és a gazdaság további öt munkása nem tudta, mit tegyen, kihez forduljon. Herman volt az egyetlen kapcsolat, akit ismertek, hiszen évek óta kizárólagos gabonafelvásárlója volt a gazdaságnak.

– Gyorsan jöjjenek ide – mondta a családfő, majd utasította az intézőt, hogy erős lovakat fogjon a legnagyobb kocsijuk elé. Egy óra múlva már a Mordowicz család is a szóban forgó szekéren szorongott, a hat mezőgazdasági munkás társaságában. Más családokkal együtt indultak útnak Mławából. Könnyű prédát jelentettek a minduntalan lecsapó német repülőknek. A kocsi mellett és mögött is repeszek csapódtak be, a lovak megbokrosodtak. Česlav ölelő karjával igyekezett óvni rettegő húgát.

– Forduljunk a mezőnek! – kiabálta Herman, és mutatta is, merre húzza az intéző a zablát. A családapának helyén volt az esze. Steiner fivérének, akitől Herman ugyancsak vásárolt gabonát, Mławától úgy harminc kilométerre délre volt a birtoka. Egy álló napba telt, hogy odajussanak. Az országutat, amelyről letértek, továbbra is járhatatlanná tették a szakadatlanul hulló német bombák. Miután egyre-másra szelték át a rozs- és búzamezőket, végre megpillantották az udvarházat. Michael Steiner testvérének nem volt szüksége új munkaerőre, ám annál jobban tartott attól, hogy Michael őrizetbe vétele után túlságosan is magára vonja a lengyel katonaság figyelmét. Vacsorát adott a menekülőknek, majd megkérte őket:

– Ma éjjel, kérem, aludjanak a csűrben, reggel pedig menjenek az erdőbe.

A Mordowicz család és a munkások megágyaztak maguknak a csűrben, és le is feküdtek. Herman reménykedett, hogy az intéző másnap hazaviszi Mławába, és megnézheti, túlélte-e az otthonuk a bombázást.

Másnap reggel Česlav arra lépett ki a csűrből, hogy német vadászrepülők bontakoznak ki a Mława környéki, lángokban álló falvakból felszálló füstfelhőkből. A hazatérés szóba se jöhetett.

– A háború követ minket – magyarázta Česlav a családjának. A csűrben éjszakázók fürgén összeszedelődzködtek, és bemenekültek a közeli erdőbe. Egész nap és egész éjjel ott lapultak a kőrisek, juharfák, égerek és hársfák árnyékában. Česlav és családja egyszer-egyszer kimerészkedett a mezőre, hogy répát vagy krumplit szedjen, de a vadászrepülők géppuskasorozatai mindig visszakergették őket.

Česlav apja és az intéző aznap este elindult a cigánytáborszerű búvóhelyről, hogy hallótávolságon kívül beszélje meg, merre tovább. Herman azt mondta, hogy ha a varsói rokonai biztonságban vannak, rájuk számíthatnak. Az intéző nem bízott a dologban, de reménykedett, hogy őt és munkásait talán felveszik valahová a fővárosban. Ismét felkászálódtak a zsúfolt kocsira, és százhúsz kilométeres útjukon csak azért álltak meg itt-ott, hogy zöldséget szedjenek. Kétségbeesésük csak fokozódott, miután minden faluban a pusztítás borzalmait látták. Egy hétig tartott, míg eljutottak Varsóba – valahányszor megpillantották a Luftwaffe magasban köröző gépeit, bemenekültek az erdőbe. A menekülők épp akkor érkeztek meg holtfáradtan Varsóba, amikor leszállt az éjszaka. Miután a munkásokat a lovas kocsival együtt a külvárosban hagyták, Česlav és családja háztömbről háztömbre nyomult a centrum felé.

A felcsapó lángok láttán, a szakadatlan bombarobaj hallatán az emberi szenvedéstől megrendült Česlav így dohogott magában: – Ez Danténak való, nem nekem. – A németek több mint hatszáz tonna bombát dobtak le Varsóra – mindaddig ez volt a történelem legsúlyosabb légicsapása. A bombázás és a géppuskatűz a történelmi belváros java részét romhalmazzá változtatta. Az épületek kártyavárként omlottak össze. Česlav és családja egy udvar fedett részén vészelte át az éjszakát. Másnap reggel Česlav elhatározta, hogy szerez élelmet. Amikor kinyitotta a kaput, látta, hogy az utca túloldalán az egyik nagy ház falai leomlottak, de a romok még mindig lángoltak. A törmelékből karok és lábak meredeztek, az omladék három vagy négy embert félig maga alá temetett. A sebesültek kétségbeesve kiabáltak, mígnem az utolsó falmaradvány is beomlott – ó, irgalom, gondolta Česlav –, és elnémult minden segélykiáltás.

Az ezt követő három hét során sem csitult Varsó bombázása. A Mordowicz család mindennap új búvóhely után nézett: templomokban, még álló bérházak előterében húzták meg magukat. Ennivaló alig akadt, és hamar elfogytak a Varsó felé vezető úton gyűjtött zöldségek is. Semmi sem működött: nem volt telefon, se víz, se villany. Varsó ostrom alatt állt.

– Ideje továbbállnunk – mondta egy reggel Česlav apja. Varsó romjait látva az utolsó reménysugár is szertefoszlott, hogy élő barátokat vagy rokonokat találjanak a fővárosban. Menekülniük kellett. De hová? A munkások már rég kereket oldottak a lovas kocsival együtt. Az elkeseredett és éhező család gyalog indult vissza az egyetlen helyre, amelyet otthonának mondhatott: Mławába.

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Dezsényi Katalin

Előkészítés Tomka Eszter

Szakmai lektorálás Bíró Ákos

Korrektúra Bérci Ágnes

Tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Mohave – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License