AMTAK E-KÖNYVEK

Jókai Mór

A jövő század regénye

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6549-74-7

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

A jövő század regény

Tartalom

A jövő század regény

Előszó

ELSŐ RÉSZ AZ ÖRÖK HARC Egy király, aki megszolgálja a kenyerét

Ami a királynak nem szabad

Mennyit ér a király?

Mi az a Sabina?

Az Astrapé

Hja, „paraszt”, az megint más!

A vezérhalmi Alhambra

A „pellagra miserorum”

A repülőgépek őrültjei

Az ichor

A zivatar egy csepp vízben

Apocatastasia

Egy országgyűlés a XX. században

A király hallgat

A király tesz

Az egyetlen nagyhatalom

Rozáli

A nyolcadnap

Az orosz rém

Rossz napok

A fehér sas

Biberunt magnum áldomás…

Sasza asszony

A Nemzeti Bank kincsei

A jégtengerszem

Az utolsó fegyver

A nő

Egy állam – részvényekre

Hárman egy ellen

MÁSODIK RÉSZ AZ ÖRÖK BÉKE „Otthon” város

Az Otthon állama

A világ átalakulása

A világnyelv és betűi

Új bajok

A „nagy liga”

A világromlás

Egy drága szó

A lég vándora

Cham sötét ivadéka

Kin-Tseu

A babiloni hölgy

A szép lótuszvirágok

A vihar előjelei

Harc – vízzel

Hadjárat – vízzel

A repülő halott

Harc a légben

Egy seprűvonás

Az örök béke feltételei

A két rokon fenevad

Te Deum laudamus!

A második millennium vége

Az emberevők

A himalájai csillagda

Harc az égitestek között

Harc a földi csillagok között

A hold

Az új bolygó

Előszó

Ez a mű nem tart igényt arra, hogy az úgynevezett „államregények” közé soroztassék, minő Morus Tamás hírhedett „Utópiá”-ja, mely nemes ábrándjaival az emberiség egyszerű mesterkéletlen tökélyét egy puszta szigeten kísérlé meg létrehozni; minő „Klimius Miklós föld alatti útja”, Holbergtől; minő Swift remekműve: „Gulliver utazásai”, melyek szatírai alakban rajzolják az ismert államok travestált viszonyait, vagy minő Campanella „Civitas Solis”-a, – vagy Cabet „Voyage en. Icarie”-ja, mely főleg párteszmék szolgálatára készült, – vagy Terrasson „Sethos”-a, mely állítólag egyiptomi hieroglifok hagyományaiból kompiláltatott, vagy Fénelon „Telamach”-ja, vagy az „Ophir” rejtélyes királyságának, „Scydromedia”, „Dimocala”, „Ajaója”, „Nova Atlantis”, „La Basiliade de Bilpai” országainak és szigeteinek tendenciózus, képzelmes és mesés leírásai, vagy az „Eldorádó” szatírája, mely a többi ideális államregényeket jő gúnyolni.

Más regénynek a feladata, egy mesét, melyet csak a képzelet alkotott, úgy adni elő, hogy az olvasó azt higgye, hogy az valóban megtörténhetett; ez a regény egy olyan koreseményt fog előadni, mely „még” nem történt meg, s küzdeni fog a nehéz feladattal, úgy rajzolni tényeket és alakokat, a jövő korszak kül- és belvilágát, hogy az olvasó azt mondja rá: ez még megtörténhetik!

Nem lesznek ebben utópiai államok és icariai emberek; nem lesz ennek színhelye egy még föl nem fedezett sziget; mindenütt az ismert földön fog a történet végig lefolyni, s fejlődését veszi oly helyzetekből, melyek mai nap léteznek, oly eszmékből, melyek a világ alakítására ma is befolynak.

Segélyül hívtam az ismeretet, a hitet és a képzelmet.

Tanultam ismerni a történelmileg értett külvilágot: az államok fejlődését, alakulását, feloszlásuknak és újjászületésüknek indokait, fázisait; tanultam csodálni és irigyelni a civilizációt terjesztő nemzetóriásokat, s e bámulat közben a szeretet, a féltés, az életvágy ösztönző gerjelmét éreztem saját kicsiny és hátramaradt nemzetem és hazám miatt.

Figyelemmel kísértem a nagy koreszméket, amik a világnak új alakot adni törekesznek s azoknak hosszú küzdelmeit az ellenálló létezőkkel. Láttam az eszmék nyomain támadt titáni harcokat egész fegyverben álló milliók között: az emberi jogért Amerikában, – a lelki szabadságért s nemzeti egységért Itáliában, – a nemzeti feltámadásért Lengyelországban, – egy hitbabonáért Kelet-Indiában, – az európai súlyegyenért a Krímben, – egy büszkeségért Franciaországban s egy absztrakt állameszméért Ausztria és Poroszország között és aztán egy társadalmi elvért Párizsban. Ezek tenger vért és milliárdokat elnyelő harcok voltak, s indító eszméik akár győzve, akár legyőzötten folyvást élnek.

S fel kellett találnom e nagy küzdelmek között az emberi érdekek apróbb csoportosulásainak külön küzdelmét is, mely sok apró érdek folytonosan forr, zsurlódik, izgalmát csak egy-egy nagy országos catastrophnál pihenteti el vagy erejét éppen annál érvényesíti: a fajgyűlölet, a nemzetiségi ellenszenv és önfenntartási törekvés; a politikai pártok kiegyenlíthetlen ellentétei, a nyílt parlamenti harcok, a hagyományok és az újítás, az alattomos ligák; szent és nem szent, és csak azért nem szent, mert szent szövetségek, politikai, szociális, vallási alapokon; jezsuitizmus, internacionálé, nihilizmus; köztük a mohamedán fatalizmus, mely mozdulatlanságával hat be az újabb világtörténetbe, s a nagy küzdelem közt ólálkodó egyes érdek, személyesítve a fejedelmi vágyak örököseiben: a királyálmoktól holdkóros családok, a kalandorok, kik koronát vadásznak s más vadászok, kik a koronás fők ellen csinálnak sportot.

Íme az örök harc elemei.

S ez örök harc követelése az általános fegyverkezés. Az egész férfinem a gyermekkortól a vénségig fegyverbe állítva, s a fegyvernemek minduntalan változtatva, tökéletesítve, egymást új fölényekkel megelőzve, a hadászat mesterséggé, tudománnyá emelve.

A folytonos fegyverkezési verseny iszonyú pénztömegeket köt le: gépekben, mik hasznot nem hajtanak, építkezésekben, mik nem jövedelmeznek és embertömegekben, amik nem dolgoznak. Az államok adósságai emiatt mesés nagyságra növekednek, s mentül nagyobbak ezek, annál súlyosabbak az adók, terhesebb a munkás, az iparos, a földbirtokos helyzete; míg a szédelgő vállalkozónak, a pénzhajhásznak annál több alkalom nyílik könnyen szerzett gazdagsághoz. Az örök harc foly a tőke és a munka között.

S mentül könnyebben halmozódik a pénz a társadalom magaslatain, annál könnyebben omlik szét onnan a társadalom lapályaiba. A királyoknak, főpapoknak, minisztereknek, bankároknak, főuraknak, hadvezéreknek, népképviselőknek parasytjaik is vannak, nagyon sokan vannak: eladó emberek, patentált csalók, köztolvajok, zsoldosok, hízelkedők, naplopók, bérenc írók, kerítők, alkuszok, szálllítók, sinecuristák, sáfárok, engedményesek, kortesek és szomjas, éhes néptömegek. Az aranyfolyamot elnyeli a homok, s lesz belőle mocsár. S ha az aranyfolyamban elmerül a férfijellem, hát a nő hová legyen előtte? A phaeákok népe zsoldjába vesz mindent, s zsoldba ád mindent. A könnyen gazdagult élvhajhász szolgálatába áll a szerelem, a művészet, a zene, a szobrászat, festészet, az irodalom. Foly az örök harc az erkölcsi életalap s a társadalmi rothadás között.

S amint lazul a családi élet, úgy szaporodik az ó-világ népessége, s mentül több az ember, annál kevesebb a kenyér. Lassankint kivágnak minden erdőt, felszántják a helyét, kiásnak minden völgyteknőt, kihordják belőle a kőszenet; a természet emlői pedig nem kifogyhatlanok, mint az ősmesék hírlelék; a kizsarolt földön egymást érik a rossz termést adó évek, az égalj maga is mostohára változik az erőszakos erdőpusztítás miatt, s a kőszén ára száz év alatt megnégyszereződik. Az ó-világ embere éhezik és fázik. Itt a harc az ember és a föld között.

Ez pedig az elsőnek a vereségével végződik. A túlnépesült ó-világ kiömleszti szélein a tajtékot. S mindaz, amit magából kivet, siet az új-világba. Ott még van tér elég. A jezsuita s a philosoph, a trónvesztettek pereputtya s a száműzött lázadók; a feltörekvő iparos, és a szédelgő csaló, a szabadelvűség mártírjai és a sarlatánok, a találmányok lángelméi és a hóbortok futóbolondjai, a német és orosz kozmopoliták s az apró népfajok elégületlenei ott találnak korlátlan szabad tért okos és bolond eszmék, üdvös és kárhozatos vállalatok megindítására. S ez elemek túlszaporodása megváltoztatja Amerika mostani jellemét. A sok hazasíró eszme befolyást követel Európa ügyeibe. S ez Észak-Amerikának könnyű lesz. A közlekedés tökéletesülte közel viszi hozzá az ó-világot. Nagy hadsereget nem kell tartania, mert a fél világrészben, melyet elfoglal, sehol sincs szomszédja, ha Kanadát és Mexikót is bekeblezte; pénzforrásai kifogyhatlanok, földje gazdag, bevételei kiadásait hússzorosan túlhágják, s nincs kötelezve senki iránt, az ó-világban se érdek, se barátság, se szövetség, se adósság, se elvrokonság, se hitközösség, se nemzeti rajongás, se múlt, se jövendő által. Fel is használja azt a helyzetét, s befolyásának egész világterhével ráfekszik Európára. Íme az örök harc az ó- és új-világ között.

És most gondoljuk hozzá, hogy még száz év múlva is lesznek emberek – sokan lesznek –, kik hazájukat szeretik, kik az emberiség nagy bajait orvosolni törekesznek, kik a nép erkölcsöt nemesítik, kik a felvilágosodást terjesztik, kik a semmiből teremteni, az embererőt istenerővé emelni igyekeznek; a „közügy” gárdája még mindig „légió!”, de ezekkel szemben fog állani az a másik óriás, akinek neve a Nihil, a Semmi, aki nem hisz semmit, se Istent, se hazát, se nemzetet, se túlvilágot, se államot, se emberi törvényt, se családot, se becsületet, se költészetet; aki megtagadja a múltat, nem bánja a jövendőt, akinek nincs más célja, mint a mai nap, más ura, mint az én, más törvénye, mint azt tenni, ami neki jólesik.

Íme, itt az örök harc „Isten” és az „állat” között – mindkettő emberi alakban.

Nem így kell-e ennek következni száz év alatt?

Ez nem fantázia, ez nem prófécia, ez tudat! ez ismeret!

S nem önkényt jön-e e tudat nyomában az a hit, hogy ez nem folyhat örökké így?

Ezen a hiten alapul az a mű, amit írok. Regényem két részre van osztva, az egyiknek címe az „örök harc”, míg az lehetlenné válik; a másiknak címe az „örök béke”, midőn az kényszerűséggé lesz és megvalósul.

Igaz, hogy egy hipotézisre van építve az egész. Egy találmányra, mely világot át fogja alakítani.

Tudom, hogy ezért azt fogják rám mondani, hogy „bolond” vagyok. Hanem hát igen jó társaságban leszek az, Fultonra 1805-ben kimondta a párizsi tudományos akadémia, hogy „bolond”, mert azt állította, hogy gőzzel lehet hajókat hajtani. Greyre a vasutak eszméjeért 1815-ben az Edinburgh Review kimondta, hogy „bolond”. S Stephensont a gőzmozdonyáért az angol parlament előkelő tagjai az őrültek házába akarták csukatni 1825-ben.

Én tehát hiszek annak a találmánynak létrejövetelében, amiért Daedalustól elkezdve Coxwellig és Lamountainig annyian keresték az ég rejtélyeinek megoldását, s jártak az égben, nem találva, amit kerestek. Egyszer majd megtalálja valaki.

És az fogja a határát kiszabni az örök harcnak.

Az lefegyverzésre kényszerítendi az egymás kiirtására készen álló milliókat, ágyút, puskát, visszaküld a kohóba, azokból dolgozó gépeket öntet; a lőport elemi csapások elfordítására használja, a katonát lovával együtt hazaküldi szántani.

Az a trónkövetelőkből csinál békés polgárokat.

Az megszünteti az őrült fajgyűlöletet, s megismerteti a testvért az ellenségben. Az végét veti a diplomáciai fondorlatoknak.

Az feloldja a rabszolgákat, s édessé teszi az önkénytes szolgálatot.

Az a dicsvágynak új tért nyit; az a felvilágosodást elterjeszti minden világrészbe, a vakhitet minden álapostolaival együtt legyőzi.

Az megszünteti az államadót, a vámokat, a monopóliumokat, és mégis gazdaggá, hatalmassá teszi a kormányokat.

Az helyes arányokat hoz be a kereskedelembe, pénzforgalomba, ész és tehetség szerint osztja fel a jövedelmet, kijelöli a helyét a tudósnak, a költőnek, a művésznek és a napszámosnak, s elégültté teszi mindegyiket sorsával. Az megszünteti a szédelgést és a korrupciót.

Az szilárd alapra helyezi a társadalmi erkölcsöket, s a családi életnek, a szerelemnek, az ideálnak oltárait újra fölszenteli.

Az megszünteti a halálbüntetést és a börtönt; s a civilizált társadalom ellenségei számára talál olyan büntetést, mely az egész emberiségre nézve áldás legyen, s amazokat megjavítsa. Az helyreállítja az egyensúlyt az ó- és új-világ között.

A győzelemre segíti az emberbarátokat, s megadásra kényszeríti az emberiség ellenségeit, kik álarcot viselnek, vagy nem viselnek.

Az visszahozza a szibériai száműzötteket újraéledt hazájukba.

Az befolyást gyakorol az időjárásra, és behatol a természet titkaiba.

Az enyhít uralkodó járványokat, és az emberi életműszereket ősépségükhöz juttatja vissza.

Az kiszárasztja a Ganges és La Plata posványait, a kolera és sárgaláz két irtóztató fészkét, s megszabadít három világrészt pusztító dögvészeitől.

Az új anyaggal gazdagítja a technikát, melynek mindenki hasznát veszi, s mely becsesebb lesz az aranynál, és olcsóbb a vasnál.

Az kiveszi a tengervízből a milliárd mázsányi ezüstöt, s forgalomba bocsátja.

Az egyik földrész bőségét kicseréli a másikéval.

Az kiirtja a pusztító fenevadakat őserdeik, pusztáik közepén.

Az civilizációt visz a vad népek közé, s világosságot gyújt a más színűek előtt, és minden népfajnak alkalmat ad emelkedni fokozatosan; az minden embert emberré alakít.

Az a nagy pusztákat benépesíti. Folyamokat vezet a Szaharán keresztül, s megtelepíti Afrika, Ausztrália belsejét, s az emberiség hajdani bölcsőjéből, mely most sivatag, újra paradicsomot alkot.

Az elveszi a tenger félelmességét, lehetleníti a hajótörést, az útra küldött vagyon kárbavesztét.

Az megszünteti a fogadott nőtlenséget, s visszaadja a papokat a családi életnek.

Az a nőnek becsült állást ad a társadalomban, az a gyermeket az állam kincsének tekinti, s akként gondoskodik róla.

Az csak egy pártnak ad létet, melynek jelszava: munkás hazaszeretet.

Az csak egy vallás számára épít templomot, melynek dogmája: józan emberszeretet.

Az meghosszabbítja az embernek a napot, s megrövidíti benne a munkát.

Az a becsületszót olyan erőssé teszi, mint a törvény, s a lelkiismeretet teszi első folyamodású bíróvá.

Az megkönnyíti az utazást, s megismerteti az egész földet az emberrel.

És segít feltalálni azt a földzugolyt is, amelyben a magyar nép ősei laknak, elzárva a külvilágtól, s teremt belőlük számunkra új rokon nemzetet.

Ezek művem alkotó eszméi.

Ha tudományom és képzelmem oly erős volna, mint a hitem!

Mert hitem erős abban, hogy az emberiséget egy-egy nagy eszme viszi koronkint előbbre, s visszaesést nem enged.

A klasszikus kor a költészet által emelte fel az embert. A héber az erkölcsi törvénnyel ismerteté meg. A jézusi tan a szeretet vallásával váltotta meg. Még hátra van ránézve a legnagyobb tökély fokára emelő megdicsőítés – ez az ismeret.

Az ismeretek diadala lesz az, amidőn az a halandó, aki azt mondja magáról: „Én vagyok az Isten!”, leveszi koronáját azon halandó előtt, aki azt mondja: „Én vagyok az ember!”

És akkor úgy lehet – nincs a csillagrendszerben lehetetlenség –, hogy a világalkotó a tökéletesült emberiség számára még a földnek azt a hibáját is helyrehozza, mely legfőbb oka égalji s időjárási rendetlenségeinknek, a földtengely elhajlását pályájától.

Ezen fog végződni regényem.

Jókai Mór

ELSŐ RÉSZ
AZ ÖRÖK HARC
Egy király, aki megszolgálja a kenyerét

Százegy ágyúlövés a gellérthegyi fellegvárból jelenté Habsburgi Árpád legmagasabb névnapjának megvirradtát.

Habsburgi Árpád Magyarországnak ez idő szerint dicsőségesen uralkodó királya, nemkülönben a Magyarországgal szövetséges országoknak császárja, királya, nagyfejedelme, őrgrófja és a többi.

Huszonhét év előtt – tehát 1925-ben – a római szent Kúria által „honalapító” Árpád a szentek közé emelteték.

Oka volt a kanonizációnak azon körülmény, miszerint a legmagasabb királyi anya újszülött fiát egyenesen e névre óhajtá kereszteltetni, leghívebb népe iránti rokonszenvének tanújeléül.

De mindenekfölött erős védok volt Árpád kanonizáltatására az a nevezetes történelmi adat, mely az első magyar fejedelem fehéregyházai sírjának fölfedeztetése alkalmával jött napfényre. Hogy a cölöpépítésű kriptában csakugyan a fejedelem volt eltemetve, harci paripájával együtt, azt csalhatatlanul tanúsítá az óriási csontváz mellett talált kard: mely görbe kard volt, arany rúnákkal végig beedzve, mikből a tudós nyelvészek a valódi ősmagyar írásjegyeket állapították meg, s a betűkből az eltemetett vezér nevét hozták elő. A kard kasza alakja bizonyítá ázsiai eredetét. De legnevezetesebb volt a cölöpkriptában talált aranylánc, mely éppen a sisakos koponyát köríté, s melyhez egy hármas arany kereszt volt foglalva (a minőt manapság is használnak Dél-Oroszországban a raszkolnik szektáriusok). Ezzel be lett bizonyítva, hogy Árpád fejedelem már a honfoglaláskor, ha konfirmálva nem volt is, de formaszerint keresztyénnek állítható: ami annak az okát is kideríti, hogy miért viselt a nyelvrokon kazár fejedelem Mén Marót ellen oly hosszan tartó hadjáratot, aki ugyanis soknejű volt, tehát Mahomed-hitű.

Ekként az archaeologok segélyével ki lehetett eszközölni, hogy Árpád ősfejedelem a pogányok „napmezejéről” a szenteklakta paradicsom számára ezer év múltán diadalmasan átköltöztessék: a mi országos ünnepélyek mellett ment végbe s alapul szolgált a rákövetkező szentté felavatásnak.

Kánoni indoka volt e kanonizációnak az, hogy Árpád, ki egy egész népet kihozott a pogányságnak világrészéből, Ázsiából, s azt a keresztyénség keblébe átvezérelte, méltán sorozható a „hittérítők” legnagyobbjai közé, s miután ellene az „advocatus diaboli” sem tudá bebizonyítani, hogy vagy napimádó vagy tűzimádó vagy izlamita vagy buddhista avagy fétistisztelő lett volna: ellenben históriailag bebizonyítható, hogy egynejű, jámbor életű férfi volt, sőt a lerombolt római bálványok, melyeket az archeológiai társulat istentelen kegyelettel ismét múzeumba gyűjtet, tanúskodnak afelől, hogy Árpád a bálványimádókat buzgalommal üldözte, s miután a szentté emelendők négy fő virtusa: bölcsesség, igazság, vitézség és mérséklettség, kimutatható volt benne, de főleg oly szent ember tanútétele folytán, mint Julian dominikánus barát, ki Árpád őseit a Volga mentén felkeresvén a XIV. században, azoknál semmi nyomát a schismának fel nem találta, ennélfogva XI. Pius pápa egy saját maga és minden bíbornokai által aláírott bullában kihirdeté, hogy „honalapító” Árpád a szentek közé emeltetik, s nevének a keresztyén gregoriánus naptárban július 15-én hely adatik, s ezáltal Árpád ősapánk a „septem honores” kultuszában részesült: 1) neve a catalogus sanctorumba tétetett, 2) litániába fölvétetett, 3) tiszteletére templom építtetett, 4) nevének ünnep szenteltetett, 5) búcsújárás napjává tétetett, 6) képe körfénnyel elláttatott és csontjai ereklyéknek nyilváníttattak.

Méltó oka volt a kanonizációnak pedig az, hogy a szomorú korszakban oly balcsillagzatok jártak Európa fölött, melyeknek befolyása alatt a még mindig rómainak nevezett, de Rómát elhagyni kényszerült egyházi fejedelmi kúria koronás fejével együtt legbiztosabb menedékét találta a „négyfolyamú” országban, mely azáltal, hogy a pápa Pozsony városát választá lakhelyéül, elérte azon dicsőséget, mellyel Hunyadi Mátyás király biztatá egykoron, hogy címerének kettős keresztjét meghármasodva láthatá.

Tehát 1952. július 15-én százegy ágyúlövés hirdeté Szent Árpád napjának megvirradtát.

Őfelségét már nem álmából ébreszték föl az ablakreszkettető üdvdördületek. Árpád király nem szokott reggeli öt óráig aludni. Hiszen csak az az idő az övé, amikor az egész világ alszik: a hajnali órák; őfelsége már ekkorra mindennapi hideg vízben fördésével elkészült, azontúl egyórai gyalogsétát végzett a várkertben egyedül, kíséret nélkül, s az első ágyúlövésnél már ismét hálószobája nyitott ablakában áll, melyről Pestre s a rákosi rónára látni.

Fejedelmi látvány!

A nap éppen akkor bontakozik ki egy felhőcsoport közül, s éles fényküllőket lövell szét az aranyhomályos égen, s az aranyos alapra látszik rajta rajzolva a nagyszerű város kékes, árnyékos kőtömegeivel. Az óriás Duna partjain nagy messzeségben vonul le a pompás paloták sorozata; a hajdani füstokádó gyárak az újpesti telepig vonultak hátra; a soroksári külvárosig hat álló híd igázza le a folyamóriást, s a Rákoson, Cinkotán túl terjedő ligetek, erdők közül elszórt mulatólakok csúcsai villognak elő.

A feljövő nappal szemközt nézve az egész város egy tömeggé olvadva látszik, melyből csak a templomok, városházak s a Bazilika érckékes dómja magaslanak elő, az egész kép a városunkat jellemző, nem annyira egészséges, mint festői ködben látszik elmerülve.

(Még aztán valami másba is el van merülve a város minden palotáival és városháztornyaival együtt: az adósságaiba. – De ez már nem pittoreszk látvány.)

Csupán egy óriási jel emelkedik ki magasan a ködökből, valamennyi toronynál magasabban: az új „münster” tornya. A hajdani színháztértől a Bécsi utcáig terjedő házcsoport helyén egy új székesegyház emelteték, gót stílben; huszonkét év alatt készült el; s létrejöttéhez ez idő alatt az összes magyarországi klérus összes jövedelmének egy tizedrészével járult. Ez a münster is „Szent Árpád” nevet visel, s a király keresztelésének napján tétetett le alapköve.

Ez az egy emelkedik ki az összes város mindennemű ködeiből.

A messze elterülő városon túl szabályos félkört alakítva látható kilenc váracs, csillagsánc tömör védműve: Budapest ez idő szerint elsőrendű táborhely; a budai oldalon hat váracs védi, összesen tizenöt, miket körvasút foglal össze.

S amint a százegyedik ágyúlövés elhangzik, a tizenöt váracsnak 11 és 1/2 hüvelyk átmérőjű ércszörnyetegei még hat-hat lövést bömbölnek a városra, s e légreszkettető hangverseny után egyszerre kétszáznegyven léggömb emelkedik ki a tizenöt csillagsánc falai közül, mik ezer mérte (mètre) hosszaságú köteleken tartva s egymáshoz fűzve, az új stratégia vívmányát mutatják fel; amikből az ostromló sereg fejére trinitrin, durranilin, dinamit, nitromannit és pyroxilin lövegeket lehet hajigálni, anélkül, hogy az röppentyűivel a mennyei tűzaknákat elérhetné; legfőbb rendeltetésük levén pedig az ostromló léggömbök hasonértékű ellensúlyozása.

S mind a kétszáznegyven hadi léggömb körös-körül fel van lobogózva őfelsége minden országainak színeit képviselő zászlókkal, míg a városházak s az óriási münster tornyaiból egy-egy hosszú, földig lengő szőnyeg, félig veres-fehér-zöld, félig fekete-sárga lebben a reggeli szélben alá. Átveszik végre a lövöldözési hangversenyt a Dunán horgonyzó gőzösök, monitorok és hadihajók, s arra, mint egy repülni induló erdő, zászlókat ölt minden árboc, a dokkok, kikötők árbocfái; s egy villanyütésre legöngyölődik a Gellérthegy ormától a városház tornyáig kifeszített sodronyról a Duna fölött huszonhárom zászló, őfelsége valamennyi országainak címereivel.

A nap egészen kilép a fellegek közül, s akkor bearanyozza az egész látványt. A természet és az ember pompája együtt! A székesegyházak harangjai megkondulnak, mély zúgásaikkal felbátorítva a kisebb kaliberű harangokat is a közbeszólásra, s az egész városban egy folytonos dobpörgés uralkodik a reggeli zsivajon, melynek zajában egy végeszakadatlan érckígyó kezd alátekergőzni a budai vároromról végig a középlánchídon, az aldunasoron, tovább ki az erzsébetfalvi rakparton; a feje az érckígyónak a roppant vasúti raktárak mögött tűnik már el, s teste még tovább vonaglik, ragyogó acéltüskéivel, a még mindig húzódik alá a várkapuból. Ötven válogatott lövészezred és megannyi honvéd zászlóalj, ez az érckígyó.

Azonban őfelségének nem sok ideje van e látványon elmerengeni, mert íme jő már az a nevezetes férfiú, aki minden királyoknak parancsol: a főkomornyik. Számára mindenkor nyitva minden ajtó.

Jön jelenteni őfelségének, hogy itt az idő az öltözködésre.

Őfelsége katonás rendhez van szokva, s belátja, hogy ennek meg kell történni.

Legelőször is rendelkezésre bocsátja magát a fő udvari borbélynak, ki állát simára megborotválja; azután jön a fő udvari fodrász, ki őfelsége gesztenyeszínbe játszó szőke hajzatát rendbe szedi, és bajuszának magyaros jellemét fenntartja. Következik a fő udvari szabó, ki őfelsége számára elhozta a bíborszínű új fejedelmi egyenruhát, melyet őfelsége a mai ünnepélyen viselendő lesz.

Őfelsége úgy találja a felpróbálás után, hogy az öltöny kissé nagyon bő.

A fő udvari komornyik megjegyzi erre, mély alázattal párosítva a hivatalos csalhatlanság biztos tudatát, miszerint nem lesz az olyan bő, mihelyt alájön az ing.

Őfelsége kérdőleg tekint rá, hogy miféle ing.

A fő udvari komornyik előveszi a hóna alatt tartott skatulyát, s abból kihúz egy rejtélyes öltönydarabot, aminek láttára őfelsége nagyot sóhajt, s lecsüggeszti a fejét.

– Hát megint?

Az az ing egy páncéling.

Húsz rét tafota erősen összevissza varrva selyemmel képezi ezt a páncélt. Feltalálója, ki ezt felajánlá, saját testén állta ki a próbát, puskagolyóval húsz lépésről, revolverrel közvetlen közelből engedve magára lövöldöztetni, a páncélt nem bírta a golyó átszakítani. E páncél neve „gambisson”.

– De hát minek ez? – szólt őfelsége szomorúan.

A fő udvari komornyik oly mélyen húzta a fejét vállai közé, ahogy csak ezt emberi csontalkat engedi; de kérlelhetlen maradt.

– Felség, azt fel kell venni. Az olasz király őfelségére kétszer lőttek rá, a francia köztársaság elnökére háromszor, az angol király őfelségére négyszer, a spanyol királyra csak egyszer, de nyolc fegyverből, a szerb királyt el is találták, az orosz cárt nem is említve, s mai világban a lőeszközök már oly fokra tökélyesültek, hogy meg lehet valakit lőni egy tollszárral, egy plajbásszal, egy szivarszipkával, sőt a kabátujjba elrejtett tölténnyel, mint ahogy a Mahmud szultán őfelsége ellen utóbbi időkben merényeltetett. Fölséged élete az országáé. Ezt az inget viselni kell. ünnepély lesz, ahol kétszázezer ember gyűl össze; sok idegen lesz ott; ötvenezer katona tesz üdvözlést. Tízféle ország követsége jön közel felséged testéhez, negyvenféle üdvözlő küldöttség. Ilyenkor szükséges ez az ing. A családtanács és a minisztertanács így határozta.

II. Árpád király belátta, hogy szót kell fogadnia. Megadta magát sorsának: felölté a hússzoros tafotát királyi öltözete alá. S odakünn 29° volt a meleg, Réaumur szerint.

Habsburgi Árpád arcvonásai legelső ősére emlékeztetnek; az lehetett ilyen, mikor még egyszerű helvéciai gróf volt; mikor a vadászaton a haldoklóhoz siető lelkész előtt leszállt a lováról, s átadta azt neki, hogy átmehessen rajta a megáradt hegyi patakon; mikor még Habsburg grófjára nézve nagy dicsőség volt az, hogy Zürich város megválasztotta kapitányának, s mikor még Habsburg grófja apró rablólovagok ellen védelmezte a szorongatott városi polgárokat, s tizenketted magával nyargalt fel Utliberg várába a nemesi zsiványokat leküzdeni, s úgy foglalgatott el apró székhelyeket, trónocskákat egymás után, hogy a bázeli püspök ijedten kiálta fel: „No uram Isten, ugyan erősen ülj a székedben; mert még abba is beleül!”

Hosszúkás arca, boltozatos homloka, széles alsó ajkai a családi jelleget tüntetik fel rajta, melynek valami rokonszenves hatást kölcsönöz a méla kifejezésű acélkék szem, mely inkább egy ábrándozó philosophot árul el, mint egy uralkodót; hanem egy vékony redő a két szemöld között, mely a magas homlokot kétfelé osztja, akaraterőt gyaníttat. Arcszíne halavány, ami annál feltűnőbb, mert minden belső indulatra élénken el szokott pirulni. Ha keserv, ha gyászhír, ha csalódás éri, ha harag hevíti, ha nehéz ítéletet kell kimondani: olyankor megjelenik arcán ez a tűzpír, olyankor lesüti szemeit, összeszorítja ajkait. A király uralkodik önmagán. S csak akkor szól vagy tesz, midőn arcáról ez a pír eltűnt.

Engedte feladatni ruháit.

A selyempáncél ügyes viselet; enged mozogni, s a termetet még emeli.

Mikor készen volt az öltözéssel, melynél semmi udvaronc nem volt jelen, parancsolá, hogy bocsássák be az udvari gyóntatót.

A királynak bűnei is vannak. Más embernél tán nem is bűnök azok; de a királynál igen. Más ember, ha szerelmes, hát szeret; ha bosszús, hát bosszút áll; de a királynál bűn az mind, mely feloldozásra vár. S II. Árpád király vallásos érzelmekben növelteték, mindkét őséhez méltón: Habsburgi Rudolfhoz szintúgy, ki megkoronáztatásakor az ellenségei által eldugott jogar helyett a feszületet vevé kezébe; – valamint I. Árpádhoz, ki hasonló ünnepélyesség alkalmával az ő és apostol társai vérét egyesítő kehelyből ivott, ami oly eleven hasonlatossággal bír a mi urunk megváltónk által alapított szertartáshoz.

E kegyes foglalatosság után következik a főudvarmester és a fő-ceremóniamester, kik a képtárban várakoztak őfelségére.

A főudvarmester átnyújtá őfelségének egy bársonyvánkoson azon rendjeleket, miket e napon kell viselnie, a bárányt az aranygyapjúval, s vaskoronát a kétfejű sassal, a porosz négy fekete sast és egy veres sast, az orosz kétfejű fekete sast a benne foglalt egyfejű fehér sassal, a svéd négy serafim főt, a badeni szárnyas oroszlánt, a guelph fehér paripát, az angol sárkányt, a török félholdat s a dán fehér elefántot, – őfelsége mosolyogva jegyzé meg: „Hisz az egész zodiákus rajtam van már”.

Mire az udvarmester, ki elmés aperçuiről hírhedett, találóan jegyzé meg: „Akkor felséged e zodiákus közepett maga a nap”.

(Ahogy ez adoma még aznap az esti lapokban olvasható volt.)

Ezután a fő-ceremóniamester terjeszté elé leghódolatteljesebben a mai nap végbemenendő programját, óranegyedi pontos kiszámítással; melyet őfelsége egyszer átolvasott, s erős emlékezőtehetségéről tett tanúságot, midőn azt mondá, hogy most már tudja az egészet.

Hét órakor kivonulás a királyi várból, keresztül a pesti első sugárúton a Rákoson összpontosított csapatok szemléjére, ugyanott fél kilenckor tábori mise, kilenctől tízig a csapatok elléptetése tábori zenével, fél tizenkettőre visszatérés a királyi várba, tizenkettőig villásreggeli en famille, fél egykor a diplomáciai testület üdvözleteinek elfogadása, mely ezúttal – alább előadandó okoknál fogva – a szokottnál hosszasabban fog tartani; azután az országos testületek, alsó-, felsőházi és cislajthán reichsrati küldöttségek tisztelgése, a magas klérus, Budapest, Bécs, Prága, Lemberg, Zágráb és Trieszt városainak személyesített hódolata, mely eltart három óráig; három órakor kikocsikázás a kelenföldi népkertben tartandó népünnepélyre, ott a nép örömteljes hódolatnyilvánításainak legkegyelmesebb elfogadása; onnan a dokkokon keresztül hadi monitorokkal visszatérés, vízi színütközet útközben; onnan a Galveston-féle ballon captiffal a légen keresztül a vár erkélyére visszatérés: – öt órakor diplomáciai ebéd és cercle, negyven különböző rendű és rangú embernek hétféle európai, két ázsiai élő, azonkívül latin és ógörög holt nyelven való megszólítása; hét órakor a pesti drámai színházba, onnan az operaházba, onnan a népszínházba, onnan a német színházba, s végre a budai várszínházba teendő legmagasabb látogatás. Tíz órakor a legmagasabb családtagok elfogadása és szupé, tizenegy órakor a kivilágított városok megtekintése nyitott hintóban; tizenkét órakor rengetegtakarodó (monstre zapfenstreich) mind az ötven ezred zenekarai által végrehajtva – s ezzel a nap befejeztetik.

A nap programja a legnagyobb pontossággal lőn megtartva; nagyszerű volt a látvány, mely őfelsége elé tárult, midőn az Árpád sugárúton végiglovagolt fényes kíséretével, kétfelől csupa palotasor, kettős terebély fasorokkal szegélyezve, ékszerészboltok, miknek kirakatai három emeletig fölmennek, roppant vendéglők, urasági hotelek aranyozott erkélyekkel, a börzeépület korinthi oszlopcsarnokával; a Panteon reneszánsz ízlésű kupolájával; az Országház, melynek felső homlokzatát valamennyi magyar király, alsó esztrádját valamennyi magyar királyné szobra ékesíti. Előtte a roppant téren Árpád kolosszális ércszobra nagyszerű domborművekkel gazdag talapzaton, a népszínház, a hyppodrom, a minisztériumok palotái, a világtárlat roppant épülete, a téreken művészi faragványokkal díszes szökőkutak, s e félmérföldnyi hosszúságú utcán végigsüt a felkelő nap. Csak fény van e képen, semmi árnyék.

De egy árnyék mégis van. felsége tafota páncélja, mely elrontja az egész élvezetet.

Nagyszerű volt a rákosi Mars-mezőn a tábori mise is, s a csengő zenével végigvonuló ötven ezred sorgyalog, ötven zászlóalj honvéd és negyven eszkadron lovas, melynek végigvonulása másfél órát vett igénybe, s minden a legnagyobb precízióval hajtatott végre. A sorlövések egyszerre dördültek el, és senki agyon nem lövetett: a főparancsnok táborszernagy által őfelségének átadott raportban nem volt több beteg följegyezve 20 tisztnél és kilencven közvitéznél, kik a roppant nyári hőségben a feszes egyenruhában kidűltek a sorból.

És őfelsége fölött őrködött a gondviselés, hogy páncélinge, nyusztprémes mentéje és nyusztkalpagja dacára, semmi változása nem történt.

A katona legalább mehetett azután a maga finoman elkészített gulyáshús conservéját elkölteni, de őfelségére nézve még hátravolt az üdvözlő küldöttségek elfogadása a királyi várban.

S ez nem olyan könnyű feladat, mint hajdanában, midőn az uralkodók névnapi üdvözleténél a felköszöntést az összes diplomáciai testület nevében elmondá a pápai nuncius; azzal készen voltak. Azóta a világ felbomlott. A pápa elhagyta Rómát, később Avignont is; s egy ideig Máltában időzve, végre Pozsonyba menekült, s erős ellentétben volt a világi kormányokkal. Azonkívül Magyarországra menekültek az európai államoknak változás következtében eltávozott fejedelmei, volt itt nápolyi és spanyol Bourbon-, Welf-, Bonaparte- és Orléans-, Romanov-, Chambord-, Coburg- és Karagyorgyevics-dinasztia: s azoknak a monarchia mind menedékjoggal és protekcióval tartozott, úgyhogy egy időben kétféle teljes diplomatiai corps működött az udvarnál, egyik a legitim, de elűzött praetendenseké, másik az illegitim, de tettleges hatalomé. S aztán egyiktől sem lehetett rossz néven venni, ha a boldog névnap kívánásához mindegyik hozzácsatolta a maga partikuláris óhajtásait, amik egymással tökéletes ellentétben álltak, s miután ezekre őfelségének nemcsak olyan okos választ kellett adni, amivel egyiket se sértse meg, hanem még mindenkinek a saját nyelvén kellett válaszolnia, azon időben a francia nyelv diplomáciai általánossága a nemzetiségi elv érvényre jutása által meg levén szüntetve: tehát spanyolul, angolul, franciául, németül, románul, olaszul, szerbül, görögül és törökül (az orosz nincs közötte, hogy miért nincs, azt majd megtudjuk később): ebből látható, hogy a magyar királynak 1952-ben annyi nyelvészeti ismerettel kell bírnia, mint az összes tudós akadémiának en masse.

A trónterem 38 foknyi meleget mutatott, mikor mindennek vége lett.

És a selyemgambisson azt beszéli ezalatt őfelségének, hogy a tisztelgő diplomaták közt van kettő, akinek az ura egyenesen az ő trónjára áhítoz; van négy, aki országainak egy-egy darabját reméli tőle elvehetni; van kettő, aki meg akarja őt házasítani kiállhatatlan királykisasszonyokkal; mind valamennyi szeretné őt mind. a többivel összeveszíteni; a selyempáncél azt beszéli, hogy a magas klérus kenetteljes orátora egy mellékág idősebbjét pártolja mint praesumtív trónörököst, jó ultramontán érzelmei miatt; hogy az alsóház alázatos szónoka republikánus érzelmű és szabadkőműves; hogy a felsőház rendjelrakott szónoka neheztel a királyra azért, hogy hétköznap polgári ruhában jár, s tudósokat is hí meg az asztalához, sőt a felsőházban is helyet adott a könyvmolyoknak; hogy Bécs neheztel rá Pestért, Pest Bécsért, Prága mind a kettőért, s Zágráb azért, hogy miért nem ő mind a három. A selyempáncél azt beszéli a királynak, hogy mindezek az üdvözlő, hajlongó, édesen és savanyúan mosolygó alakok futnának egymástól, ha egy aranyabroncs nem tartaná őket össze, s azt az aranyabroncsot az ő homloka viseli… A selyempáncél igazolja lételét.

Következik a kelenföldi népünnep. Itt van most a főváros legszebb népkertje, mely negyvenezer embernek ád helyet. A nép mulat! Van cirkusz, caroussel, cigányzene, kintorna, tánc, bűvész, bohóc, kötéltáncos, állatmutogató, tombola, szamárverseny; a vendéglők, csárdák telve. És amerre csak őfelsége elhalad, mindenütt tódul eléje a nép, s harsogó éljennel fogadják, kísérik. Cigányzene, kintorna félbehagyja a megkezdett csárdást, polkát, s rázendíti a néphimnuszt.

A selyempáncél pedig azt beszéli, hogy az a lelkesült néptömeg egy perc előtt minden trafikánál a dohány miatt, minden sörháznál a söradó miatt skallirozott a király ellen, mintha az pipázná el valamennyinek a dohányát s az inná meg valamennyinek a sörét, borát.

A népünnepélyről a dunai színütközetre került a sor, melyben őfelsége egy újabb szerkezetű víz alatt járó monitoron vett részt. Az egész színütközet alatt azt beszélte neki a selyempáncél, hogy az orosz nagyherceget, Pált éppen ily alkalommal vetteté a levegőbe egy veszett raszkolnik; s ennek a monitornak a legénysége - dalmata!

Végre a légen keresztül röpült fel őfelsége a királyi vár erkélyeig, egy óriási léggömb csónakjában, a léggömb tetején ülő aeronautának hűségére volt bízva az alatta lebegők élete: egy meggyújtott gyufa elég az egész léggömböt egyszerre fellobbantani, s az aeronauták mind internacionalisták.

De azért bármit beszélt is a páncél, őfelségének arca nyugodt maradt, s míg környezete urainak vörösre pirult ábrázatjairól csorgott a veríték, őfelségének az arca még csak fel sem hevült.

Következék a családi üdvözlet zárt ajtók mögött. Korábbra nem lehetett ezt a számot tenni; mert a család vezértagja, Mária Annunziata főhercegasszony későn kel, és a főhercegek mind főtisztek, kik brigádokat vezényelnek a nagy katonai szemlén.

A család nagyon számos tagból áll. Mindannyinak szíves üdvkívánatát Mária Annunziata főhercegasszony tolmácsolja. Őfelsége sorba öleli s csókolja rokonait.

Hanem az atlaszgambisson még itt is rajta van, s ez azt beszéli, hogy ahány családág, annyiféle érzelem. Egyik ág a hagyományokat tartogatja, abszolutisztikus hajlamokat, jezsuita elveket, német hegemónia utáni vágyakat, a Sainte Alliance újra felélesztését; a másik ág Magyarországon települt meg, beleélte magát a nemzeti szokásokba, népszerűséget szerzett; vannak mellékágak, miket polgári vérvegyület tett különbözővé, azok tüntetőleg demokraták, s maga a vezértag neheztel rá, mert az általa becézett angol királyi hercegnővel tervezett házasságot visszautasította.

Következik az udvari ebéd. A menü királyi. Őfelsége mindabból nem ízlel egybet, mint a szokásos roastbeefet, s nem iszik hozzá egyebet egyszerű somlyainál. A selyempáncél eszébe juttatja, hogy a férfiágon utolsó Árpád-ági királyt úgy ölte meg az asztalnoka, hogy mérgezett hegyű késsel szelte föl előtte a halat; az asztalnok a király előtt kóstolá meg a halat, maga a kés nyele felől választván, a királynak pedig azt a részét nyújtva belőle, melyet a kés hegye ért.

Átellenben a királlyal ül az észak-amerikai államok követe, s a menü hátlapjára jegyezget valamit.

Őfelsége észreveszi azt, s az asztal utáni cercle kezdetén megszólítja a követet, mit jegyzett fel magának.

– Azt, Sire, hogy amit felséged az ebédnél elköltött, az megér három shillinget. (Egy forint ötven krajcárt.)

A selyempáncél kiegészíti az észrevételt. És ezért a három shillingért őfelségének 4800, mondd: négyezernyolcszáz emberből (pardoni úrból) álló udvari személyzetet kell jóltartania mindennap.

Következett a színházba menetel. A méltányosság úgy kívánja, hogy a király ne csak egy színházat látogasson meg, de mind az ötöt. A drámai színházban megnézte egy históriai nézőjáték első felvonását, az operaházban egy új dalmű második felvonasát, a népszínházban egy tündérparódia harmadik felvonását, a német színházban egy érzékeny családi dráma negyedik felvonását, s még a budai színházba elég jókor érkezett, hogy egy pályadíjnyertes vígjátékban megláthassa a boldog szerelmesek összekelését.

Összefüggést képezett mind az öt között a selyempáncél, mely folyvást arról beszélt, hogy két francia császárt éppen ilyen színházba kocsizás alkalmával akartak a levegőbe vettetni.

A gambisson csak késő éjfélre, a rengeteg takarodó után hagyhatja el őfelsége felkent testét; amikor aztán újjászületve érzi magát, hogy nem hall több néphimnuszt, se ötven zenekar, se egy szál kintorna által közrebocsátva.

Ez volt az első napja a hétnek.

Hanem ez még csak a mulatság napja volt.

Most következik még a hat munkanap!

Első munkanap a kaszarnyák megvizsgálása délelőtt, a vadászzászlóaljaknak az új praecisions fegyverekben próbatétele. Ez új fegyverek 1200 lépésre hordanak, felül távcsővel vannak ellátva: ezek a mitrailleusök személyzetének lepuskázására vannak szánva, miután az utóbbiak csak 800 lépésnyire hordanak biztosan, őfelsége maga is megkísérti a céllövést, természetesen mindig szeget talál. Ez eltart délig. Délben a miniszterek terjesztik elő az országgyűlés által elfogadott törvényeket őfelségének aláírás végett, megmagyarázva, miket változtatott az eredeti javaslatokon a két ház. Étkezés alatt az udvari felolvasó adja elő a napilapokból kiszemelt érdekesebb közleményeket. Délután egy új rendszerű tűzakna fölvettetése pyronommal a János-hegy alatt; visszaérkezéskor a külföldről jött üdvözlő táviratok elfogadása s azokra válaszadás, a főhadszertármester jelentéstétele az új huszárcsalmák tárgyában, este udvari hangverseny; annak végeztével vasútra kelés, hogy éjszaka utazván, reggelre Bécsben lehessen őfelsége a birodalmi tanács új ülésszakát megnyitni a trónbeszéddel. A trónbeszéd után mindjárt mind a két cislajthán ház személyenkinti bemutatása előzetes templomba menetellel, csapatszemle és még aznap éjjel visszautazás Pestre.

Kihallgatási nap!

Kétszáz folyamodó, aki magát mind gyermeknek nézi, a királyt pedig apjának, aki az ő sorsát tartozik elintézni. Szűkölködő özvegyek alamizsnát, hivatalnokok előléptetést, pervesztett adósok ítéletük megsemmisítését kérik. A király neve napján született fiúgyermekek szülői keresztapának hívják őfelségét. Dalárdák és sakk-klubok pártolásért esedeznek. Írók és különösen írónők munkáik dedikációjával fejezik ki hódolatukat. Festők, fényképészek igénylik, hogy a király üljön előttük egy órácskát, elkészítendő arcképe végett. Rokkant vitézek jönnek dicsekedni mankóikkal, sebhelyes tetemeikkel. Kacér asszonyságok pukkerliznek, szemérmetes leánykáikat bemutatva abban a hitben, hogy majd a király szeme megakad valamelyiken. Félőrült mechanikusok terjesztik a király elé bonyolódott találmányaik kimagyarázhatatlan terveit. Parasztasszonyok térdelnek elé keserves instántiákkal, s elsírják a mondanivalókat. Egész világ által méltatlanul üldözött mártírok jönnek apellálni a legfelsőbb bíróhoz; nagyravágyó szatócsok rimánkodnak az engedelemért, hogy boltjuk címerére odaírhassák e szót: „udvari”. Leégett templomokra könyörögnek segélyt kerek hasú elöljárók. Denunciánsok kullognak elő titokteljes feladásokkal. Száz esztendő előtt eldűlt úrbériség dolgát felforgatni tápászkodnak fel falusi deputációk, s mutogatják zsíros okirataikat. Financiális zsenik ajánlják fejedelmi jutalom reményében arcanumaikat, mikkel egyszerre ki lehetne fizetni minden államadósságot. Vándor muzsikusok esedeznek, hogy engedje őfelsége magát megkínoztatni általuk egy udvari estélyen. Feloszlatott egyletek elöljárói dobbannak elő panaszt tenni a miniszter ellen. Aszály verte vidékek küldöttei vizet kérnek; Tisza elöntötte népek földet kérnek; ragály látogatta városok levegőt kérnek. Minden ember kér valamit, visz valamit, hozni senki sem hoz semmit. A legtöbb folyamodásra az udvari főpénztárnok és a magánychaonille válaszol.

S hogy jól végződjék a nap, őfelségét meginvitálja az egészségügyminiszter, hogy látogassa meg a kórházakat, őfelsége megjelenése igen jó hatással leend a betegekre. A tábori kórházban kiütött a kórházi üszög, a polgári kórházban a himlő dühöng, s a budai ideiglenes lazarétum a tífusz áldozatai számára van berendezve. Őfelsége azokat mind sorba járja, s saját tapasztalata után győződik meg az azokban uralkodó rendes gondos ápolás felől. – Éjszaka utazás Zágrábba, a horvát országgyűlést megnyitni horvát nyelven tartott trónbeszéddel; aznap bemutatás, csapatszemle, visszautazás Budapestre. Útközben minden állomáson deputációk, felköszöntés, viszonválasz, semmi alvás.

Ötödik nap a tanintézetek, jótékonysági egyletek meglátogatása, egy országos dalárda s egy hitvallástalan betegápoló egylet zászlójának felszentelése, egy új entreôt alapkövének letétele, ülés egy arcképfestő előtt, ki a legmagasabb képmást az Árpád gabonacsarnok nagyterme számára készíti. Este előkelő műkedvelők színpadi előadása, melyről nem szabad elmaradni, s melyet végig kell nézni.

Ó, mint szeretne a király csak három percig ember lenni – ember lenni, s egy három percig tartót ásítani.

Pedig még mindig nincs gondoskodva őfelsége számára egy nyugodt éjszakáról. Midőn legmagasabb fejét álomra készülne hajtani, megszólal dolgozóasztala fölött a villanyos csengettyű, mely azt jelzi, hogy őfelsége számára magántávirat érkezett. Amiatt ismét íróasztalához kell ülnie. Az érkezett sürgönyt Londonból küdték, szentpétervári tudósításokat foglal magában. A sürgöny hosszú és sifrékben van szerkesztve, miknek megoldási kulcsát egyedül a király bírja. S ez igen tekervényes rendszer, minden szót más kulcs old meg bizonyos jelmondat betűi szerint. A hajnali napsugár ott találja őfelségét még íróasztala mellett. Hanem a király ezúttal már ember volt – elaludt, a félig megoldott sürgönyre lehajtva fejét.

A hatodik nap vasárnap. Őfelsége nemcsak a misén jelenik meg a Szent Árpád-székesegyházban, hanem az egész délelőttöt arra fordítja, hogy a protestánsok, óhitűek és héber vallásúak templomaiban is fölkeresse a szent szertartásokat, nehogy valamelyik hitfelekezet háttérbe téve érezze magát, s emiatt zúgolódjék. Tizenkét órakor pedig minisztertanács. Több miniszternek sürgős előadnivalója van.

Őfelsége minisztériuma többféle nézetet képviselő elemekből van összealkotva.

A XIX. századbeli pártkülönbségek természetesen nem léteznek már többé. Jelenleg kétféle pártárnyalat van, amiket így neveznek: a „kemény kéz” és a „lágy kéz” pártja. Hanem azt a két fogalmat aztán megint értelmezi mindenki a saját kedvenc témája szerint. Mást értenek alatta Cislajthaniában, mást Magyarországon, mást a lengyelek, mást a horvátok, mást a papok, mást a főnemesek, mást a katonák, mást megint a külországi praetendensek, mást a fináncbárók, mást az udvaroncok s minden felfogásnak megvan a maga pártja, pártvezére, minisztere, országgyűlési szónoka, hírlapja, bankárja, exkirálya, exminisztere, udvaronca, udvarhölgye; elágaznak azok a királyi család tagjai közé; néha ketten egyesülnek, hogy egy harmadikat megbuktassanak; néha egy harmadik felhasználja a másik kettőt hágcsónak, s mind valamennyien untalan a királyi palástba fogóznak, azt el nem eresztik, egymást gyanúsítják, beárulják, a királyt egymással ijesztgetik és semmi egyéb feladatot nem ismernek, mint valakit kiszorítani a székéből, hogy egy más valakit abba beleszoríthassanak.

Ezért minden minisztertanács egyúttal miniszterek összeveszése, miniszterkrízis, mely betegséget a királynak kell végig kiszenvedni.

Legelőször is jön a külügyminiszter, az előadja a küludvaroktól nyert tudósításokat; Anglia duzzog a visszautasított házassági frigy miatt, de még inkább a fiumei kikötőért és hajózási társulatért; a német császári udvarnál nem jó szemmel nézik a Romanov-család egyik sarjának s a Welf királyi családnak adott menedéket. Franciaország az itteni jezsuita fondorlatoknak tulajdonítja az ottani szociális zavargásokat, s felvilágosításokat kér. Olaszország újból ajánlatokat tett a dalmát tengerpart megszerzése végett; de ezúttal már nem az Osztrák–Magyar Monarchiát kínálja meg pénzzel, hanem Törökországnak kínál százmilliót, ha ez cserében Dalmáciáért átengedné Magyarországnak Boszniát. Ez annexióra most kedvező alkalom volna, miután ez idő szerint a belzavarokkal elfoglalt Oroszország Szerbia aspirációit Boszniára nem gyámolíthatná. Oroszországból egyébiránt semmi hiteles tudósítás nincsen.

A közös hadügyminiszter alig várhatja, hogy szóhoz juthasson. Ő tudja, hogy Oroszországban mi történik. Az orosz respublika borzasztóan fegyverkezik. A roppant néptömegek, mik a nemesség ellen fellázadtak, foglalkozást keresnek, s valami nagy organizáló talentum alakítja át a hadsereget. Észak-amerikai kéz dolgozik benne. A hadi léggömböket, miket eddig csak várostromokhoz használtak megdöbbentő sikerrel, most újabban csatatéri működésre alkalmazták, melyben a lovasság is szerepet játszik. Ezt okvetlen utánuk kell csinálni; egyelőre kétezer léggömb alakítandó zoopissaval éghetlenné tett tafotából, ami húszmilliót fog tenni a rendkívüli kiadások rovatában. Az is tudva van már, hogy az orosz hadsereg válogatott csapatai nemezpáncélt kaptak, mely a mi ólomgolyóinknak ellenáll; ez ellen most mind a tízmillió töltényt, mely az arzenálban hever, acélvégű hegyes golyókkal kell elláttatnunk, s részünkről a gyalogságot legalább vulkanizált kaucsuk mellvérttel megoltalmaznunk, ami újból tizenötmilliót veend igénybe. Az is bizonyos, hogy az orosz hadseregnél szándékoznak a detonans golyókat a kézifegyvereknél is behozni, célszerű lenne őket ebben megelőzni. Mindenek felett ajánlatos azonban a lovasság létszámának hadilábra emelése és valamennyi ágyúnak revolverágyúvá átalakítása. A vasból öntött hordozható váracsok száma ötvenről százra felemelendő, s azok a galíciai határra rendelendők, a vasúti csomózatoknál pedig haladék nélkül felállítandók a „dicsődék”, melyek által legrövidebb idő alatt legnagyobb fegyveres tömeg összpontosítható a veszélyeztetett pontokon. Mindez nem fog kevesebbet vetni háromszáz milliónál az extraordinariumban. Ha ez meg nem adatik, akkor ő lemond rögtön.

A hadügyminiszter szangvinikus véralkatú fériú, kurta nyakkal és sűrű hajjal, amit beszéd közben kezével szokott dörzsölni, mintha maga magát villanyozná, s nagy tűzzel beszél mindig.

A pénzügyminiszter ellenben flegmatikus ember, hosszú, száraz testalkattal, s beszéd közben burnótot szokott színi. Mikor a hadügyminiszter elhagyta, akkor ő kezdte rá.

Rettenetes hidegvérrel adta elő, hogy őfelsége egyesült monarchiáinak pénzügyei a legszomorúbb látványt mutatják. Az adók rosszul folynak be; a vámjövedelem egyre csökken a sűrű csempészet miatt; az eladott államvasutak árát már a múlt években elnyelte a fegyverkezés; a hadügyminiszter akkor is azt mondta, hogy az csak extraordinarium; de azóta a beszerzett hadiszerek az újabb haditalálmányok által hasznavehetetlenekké lettek, s most megint mindent újból lehet készíttetni. Kölcsönt az állam semmi áron sem kap már sem az angol, sem a német piacokon; a nemzeti bank sem előlegezhet; az állam-papírpénzt sem lehet szaporítani, mert máris 80-on áll az ezüst ázsiója; a kincstári jegyekkel való művelet egyszer sikerült, többször nem. Törülni kell a kiadásokból, mert az egész direkt adót elnyeli már az államadósságok kamatja. Ha egy krajcár rendkívülit kérnek is tőle, ő rögtön leteszi a tárcáját. Ellenben van szerencséje több új törvényjavaslatot beterjeszteni, amik pénzt hoznak be; már vannak is rá vállalkozó konzorciumok: 1. Az agglegényi adó: 30 éven túl levő nőtlen férfiakra kivetendő. 2. Születési adó: minden újszülöttől fizetendő; olyankor különben is nagy örömben vannak a szülők. 3. Iskolaadó: először azokra kivetendő, akik iskolába nem járnak, hogy miért nem járnak; másodszor azokra, akik járnak, mivelhogy tanulnak valamit. 4. Zeneadó. Fizetendő minden zongorától, kintornától, hegedűtől, ami a magánosok birtokában van. Azonkívül két nagyobbszerű financiális projectummal szolgál. Az egyik éppen a hadseregre vonatkozik, s két részből áll; az egyik rész tervezete szerint mindenkinek, aki a katonaságból ki akar maradni, erre engedély adatik ezer forintért. Az egymillió reservista között bizonyosan akad 50 ezer családapa, jó állásban levő ember, aki inkább lefizeti az ezer forintot, mint hogy a glédába beálljon és masírozni menjen; a másik rész szerint pedig a tiszti rang adatnék pénzért, hadnagyi rang egyezer, kapitányi négyezer, őrnagyi tízezer, ezredesi húszezer, tábornoki ötvenezer forintért. Ez iszonyú pénzt fogna behozni. – Végül van a háta mögött egy konzorcium, mely vállalkozik a Dunát bérbe kivenni, azon engedély mellett, hogy minden a Dunán járó hajótól mérföldek szerint megszabandó vámot szedhessen.

Valóban csupán őfelségének jelenléte akadályozta meg, hogy ez előadás folytán a hadügyminiszter oda nem mitrailleusözött a kalamárissal a pénzügyminiszter aktái közé: vette azonban észre méltó felgerjedését excellenciás kollégájának a belügyminiszter, s inte, hogy meg fog ő felelni a másik kollegának.

A belügyminiszter telivér szónok volt, gyönyörű svádája, kifogyhatatlan frázisai. Legelébb is tiltakozott az ellen in principio, hogy a monarchia olyan szegénynek deklaráltassék. Van itt még pénz elég, csak tudni kell előcsalni rejtekéből. Ez a nemzet kész utolsó fillérjét is föláldozni királyáért és hazájáért. Hívják fel az országot egy általános nemzeti kölcsönre. Legyen az egy milliárd. Az összes hírlapok lelkesítsék föl a közönséget aláírásra. Őfelsége tegyen egy körutat az országban, megjelenése el fogja ragadni a népet. A legtöbb aláírást gyűjtők az Árpád-rend keresztjével díszíttessenek fel; a főispánok és szolgabírák, jegyzők házról házra írassák alá a lakosokkal a nemzeti kölcsönt, s aztán hajtsák is be; különösen szólíttassék fel az aláírásra a magas klérus, s menjen jó példával elő: ha nem megy, menesztessék!

De már ennek nem várta befejezését a kultuszminiszter, ki apró ember volt ugyan, de roppant hanggal bírt, és rendkívül tűzbe tudott jönni, mikor az egyházról volt szó. Tiltakozott az ellen, hogy a papi javadalmakra kacsingasson a kormány. Az szent célokra, nem revolverágyúkra rendeltetett kegyes alap. Dolgozzék többet a paraszt, hogy fizethessen többet; pazaroljon kevesebbet a mágnás, ne tartson annyi kutyát, lovat, szeretőt, akkor majd adhat az államnak többet. Ne készüljünk háborúhoz, ha nincs pénzünk. Csináljon a külügyminiszter békés politikát. Adjuk el inkább Galíciát az orosznak, Dalmáciát az olasznak, Sziléziát a németnek, ha jó pénzt ad érte; de a papi jószágokhoz nem szabad nyúlnunk. És in fine finali csináljon a belügyminiszter meg az igazságügyminiszter jobb rendet az országban, hogy ne lopjanak, csaljanak annyit, mert azért nincs senkinek pénze.

E váddal aztán egész a könnyekig elérzékenyítette az elevenén talált igazságügyminisztert. Az ugyan elismeré, hogy bizony nagy mérvben megy a tolvajság az országban. De hát ő nem tehet róla. Nem lehet a zsiványokkal és az izgatókkal bírni. Íme, most is itt van zsebében három rablónak és négy in flagranti kapott lázítónak a halálos ítélete; de hát őfelségének emberszerető szíve nem engedi, hogy ez országban halálos ítéletek végrehajtassanak. Csak ez egyszer ne adna kegyelmet, mindjárt rend volna az országban.

A vihar annyira elcsendesült, hogy a kereskedelmi miniszterre kerülhetett a sor. Mindenki ránézett, hogy szóljon hát.

Kolerikus természetű úr volt. Ilyenekből szokták válogatni a kereskedelmi tárca viselőit. Elmondta a véleményét, hogy ő nem lát más módot a megoldásra, mint a roppant államadósságokat nominalis értékükről árfolyam szerinti valódi értékükre redukálni, convertálni, s ilyenformán 50 percenttel kevesebb kamatot fizetni. Biz ez olyan állambankrott-féle; de hát megesett ez már máskor is, rajtunk is, máson is.

Erre nem is tartotta érdemesnek senki reflektálni. Ez ügyetlen ember. Hogy lehet őfelsége előtt ilyet proponálni!

Legvégül maradt a tárca nélküli miniszter; az őfelsége oldala mellé rendeltetett miniszter.

Ez finom, arisztokratikus modorú, válogatott előadású úr volt.

Válaszolni kívánt a kultuszminiszter által bizonyos irányba célzó insinuatióra.

Elismeré, hogy bizony a magas arisztokrácia többet tehetne, mint amennyit jelenleg tesz; de hogy jelenleg nem tesz többet, mint amennyit tesz, annak oka az adott viszonyokban rejlik. Miért nem tesznek többet mágnásaink? Mert nincsenek jelen. Miért nincsenek jelen az udvarnál? Mert hiányzik legfőbb vonzereje egy udvarnak. Mi az, ami egy Richelieu, egy Mazarin, egy Potemkin, egy Kaunitz miniszterségét oly hatályossá tette? Az udvari fény varázsa, mely még több fényt von maga körül az egész országból. Isten látja, hogy ez mindnyájunknak óhajtásunk. De ezen csak egy ember segíthet. A legmagasabb, a legdicsőbb! Trónunk baldachinja alól hiányzik az uralkodónő. Hiányzik egy királyné, aki ellenállhatlan varázsával minden szívet meghódítson. De legyünk jó reménnyel, hogy az ég ez óhajtásainkat is meg fogja hallgatni, s akkor higgyük és esküdjünk rá, hogy a hajdani fény napja, mely egy Mária Terézia uralkodását átragyogta, újra meg fog jelenni hazánk egén.

Őfelsége mindekkorig hallgatott, és minden miniszter beszéde után jegyzeteket tett egy darab papírra.

Azután csendesen és nyugodtan szólt.

– Uraim: meghallgattam önök előterjesztéseit, s megtanultam belőlük, amit a királynak tudni kell, országom állását. – Szövetségesek nélkül állunk, mert mindenki gyöngének tart bennünket, s elfogyásunkból mindenki a saját növekedését várja. Hadi szerencsénk egy század óta nem kedvező, s a béke nem gyarapít. Elmaradtunk a hadtudományban szomszédaink mögött, még jobban a béke tudományaiban, az iparban és kereskedelemben. Rendszerünk szüntelen változik, és soha sem jobbra. Külső hitelünk alászállt, s pártviszály, vallási, nemzetiségi viszály bénítja meg a belső erőt. Elégedetlen minden ember, s senki sem találja magát itthon e hazában. Minden harmadik évben új minisztérium jő, megkísérteni az újjáalkotást, s mikor csalódását belátta, eltávozik. Csak egy ember kénytelen helyén maradni, csak egy ember nem hagyhat föl e feladattal – alkotni és hinni – a király. Mindenki el van fáradva már, én még nem; mindenki lemondott már a hitről, én még nem. – Húszmillióra megy az évi nyugdíj, amit leköszönt kormányférfiaknak és visszavonult főkatonatiszteknek fizet az ország; nyolc leköszönt uralkodó Európa több országaiból él itt körülöttünk csábító példájával igazolva, hogy a királyi palásttal együtt a nehéz kötelességeket is levetheti az ember. De én, uraim, még viselem ezt a bíbor palástot, melyet a balsors minden villámai s az ellenség és pártdüh minden golyói fölkeresnek, s benne fogok meghalni; ha kell, úgy, mint az első Caesar!

Őfelségének halavány arca most már kigyulladt, s homlokáig ragyogott a tűztől.

– Önök előterjesztéseire elmondom határozataimat. Békében akarok élni mindenkivel, de a békét nem koldulom. Dicsvágy nem bánt, de a becsvágyat fenntartom. Menedéket adok mindenkinek, ki határunkat mint üldözött átlépi, legyen az király vagy száműzött polgár; de aki határunkon belül más ország békéjét megzavarni fondorkodik, azt kitiltom innen, legyen bár republikánus vagy trónkövetelő. – Országunknak darabjaira nem alkuszom, sem pénzért, sem cserében.

Göröngyeim semmi ércért nem eladók: az aranyat nem kívánom, a vastól nem félek. Hadseregünk száma eddig is elég nagy, fegyvereink elég jók. Nem új fegyvernemek, nem páncél kell még; hanem szív. Az egész léggolyóharcot hasztalan pénzfogyasztó kísérletnek tartom; egy szél meghiúsíthat minden intézkedést. Golyókkal, minőkkel fenevadakat szokás lőni, emberi ellenségre nem lövöldöztetek. Azt sem teszem, hogy kezembe véve megfordított koronámat, elinduljak kölcsönt koldulni Európa minden börzeajtajánál, trónom és országom védelmére, de új adónemekkel sem fogom terhelni a népet, s királyi vaskézzel bele nem markolok sem a földmívesek, sem a főurak, sem a főpapok pénzesládáiba. De abba sem egyezem, hogy országcímerünk négy szabad folyamának bármelyikét is bérbe adjam. – A gazdagnak sem engedem meg, hogy a haza védelme alól megváltsa magát, s azt a szegényre hagyja; a katonai arany kardbojtból pedig nem ütök szégyenletes vásárt. Halálítéleteket sem fogok aláírni soha. Ha rosszak az emberek, ha gyűlölik egymást, gyűlölik a hazát, az istent, a királyt, nem megölni, hanem megjavítani kell őket: a pallos nem gyógyít sebeket. Azon ajánlatba nem egyezem soha, hogy az államadósságokat összevonjam, s kimondjam vele az államtönköt. Nem akarom, hogy az árvák és özvegyek jajkiáltása ide felhangozzék hozzám, s koldusok álljanak sorfalat az utcán, mikor végigmegyek fővárosomon. Ez politikának is rossz. Hitelezőink őrzik határainkon a békét, míg fizetünk, s azok eresztik ránk a háborút, ha nem fizetünk. – És végül, azt sem fogom cselekedni, hogy mint a zilált földesúr, a kezem és szívem árán rendezzem birtokomat, s hatalmat házasodjam, mint király. Egy király házassága, melyhez nem szólt a szív, szerencsétlenség az egész országra nézve. Nem új fényre van szüksége az országnak, hanem új takarékosságra. Országunk nagy, népünk erős, mívelt, eszes, földünk gazdag, közepette vagyunk a világkereskedelemnek: semmink sem hiányzik, mint egy nagy elhatározás. Tanuljunk önmegtagadást. Kísértsük meg csak egy évig. Kezdjük el legfelül. Én azt kívánom, azt parancsolom, hogy törüljék ki önök a jövő évi büdzséből az egész civillistát. Én megmutatom, hogy egy évig meg tudok élni a királyi fizetés nélkül; kísértsék meg, akik utánam következnek, ugyanazt. Én megyek elöl. Bocsássuk haza seregünket, termesszen kenyeret. S ha ellenség támadja meg hazánkat: akkor is én megyek elöl; én leszek legelső a helyemen, s meglátjuk, hogy nem találok-e ott minden igaz hazafit, vasúti glorinek nélkül is? Ez királyi óhajtásom. És most határozzanak önök, uraim, hogy beadják-e lemondásaikat, s magára hagyják a királyt?

Őfelsége azzal fölkelt helyéről s elhagyta a tanácskozási termet.

A kormányférfiak együtt maradtak, és egy óráig tartó tanácskozás után bebocsáttatást kértek őfelségéhez.

Ama lelkesítő szavak az ő alattvalói szíveiket is áthatották. Megmaradnak helyeiken. S hogy bebizonyítsák, mennyire: komolyan veszik őfelsége legmagasabb intencióit, íme, magukkal hozták mindannyian büdzsé-előterjesztéseiket, minden hozzátartozandó okmányokkal együtt, ki-ki amennyit két hóna alatt elbír, melyeket a miniszterek a „ház” asztalára le fognak tenni, és melyeket a ház ki fog nyomatni, a képviselőknek lakásukra eltargoncáztatni, s melyeket a képviselők (a pénzügyi bizottság tagjait s a zsournalisztákat kivéve) kivágatlanul el fognak a sajtosnak adni fontszámra.

Íme, itt van minden. Parancsoljon őfelsége, hol történjék megtakarítás? Ők engedelmeskednek.

Finom irónia volt ez. De nem jól jártak vele a magas államférfiak. Mert őfelsége szavukon fogá őket; lerakatá az asztalára az államháztartás rengeteg okmányait, s saját kezébe véve a veres iralt, kívánta azokat sorba vetetni.

És azután rettenetes irtást követett el a számok között.

Nem elégedett be azzal, hogy a tételek összegeit bírálja: a legapróbb részletekig le akart szállni, hová kell ez, mire kell amaz, mi rejlik az általános címek alatt? Leszállt a krajcárokig, ott is alkudozott, egyszer-egyszer megint egy radikális császármetszéssel keresztülhúzta az egész tételt. Ez kimarad. Irgalom nélkül omlottak halomra érdemetlen szubvenciók, megszolgálatlan nyugdíjak, szükségtelen szinekúrák, költséges ceremóniák, fölösleges építkezés, erődítés, udvari és külkövetségi pompa. Elő lett húzva rejtekéből az államjószágok préda kezelése, kétséges természetű szolgálatok megjutalmazása, hivatal-cumulatió, rendelkezési alap. Kötelességévé tétetett a minisztereknek kevesebb személyzettel több dolgot végezni, a hivatalnokseregnek sarkában lenni, úgyhogy egy-egy miniszter költségvetése vége felé hasonlított egy temetőhöz, tele vörös keresztekkel. Csupán a kultuszminiszter büdzséje menekült e gyászesettől, annak kétféle rovatai levén: az egyik a vallási kegyeletnek, költséges hierarchiának, másik a felvilágosodásnak, népnevelésnek szolgálva. – Ezt nem engedte őfelsége érintetni, bár a minisztertársaknak nagy kedvük lett volna hozzá. Viszont a miniszterek nem engedték, hogy a a civillista iránti elhatározása őfelségének komolyan vétessék. Ezt vita nélkül szokta az országgyűlés elfogadni. Őfelsége aztán úgy egyenlítette ki e nehézséget, hogy tétessék a kultuszminiszter büdzséje a civillistába, s vonassék le abból. S az iránt nem tűrt több ellenmondást.

Egy hétig tartott ez a munka. Korán reggeltől késő éjszakáig ott kellett valamennyi miniszternek az okmányok halmaza között őfelségével együtt ülni, és felvilágosításokat adni, és számolni, meg újra számolni, úgyhogy vége felé egyik excellenciás úr a másik után dűlt ki a munkából, a hadügyminiszter olyan keresztcsontnyillalást kapott a görnyedezéstől, hogy csak kétrét hajolva tudott járni; a pénzügyminiszter sárgaságba esett, a belügyminiszter tökéletesen berekedt a folytonos izzadástól; a kereskedelmi miniszter szédelgésről panaszkodott; az igazságügyér az aranyerének esett áldozatává, a kultuszminiszter egy esztendőre elvesztette az étvágyát s az őfelsége oldala melletti miniszter azzal a szóval támolygott be a hét utolsó estéjén a jockey klubba, hogy: „egészen makutyi vagyok!” (Strupirt.)

Ha ez az „ember” így viszi a dolgot: még tönkretesz minden minisztert. Pedig hát az a tizenöt-húsz rongyos millió, amit így megtakarítani vél, akár ide, akár oda.

De aki legkevésbé volt elégült a királynak ily bürokratai foglalkozásával, az a főudvarmester.

Már egy hét óta nem bírt őfelsége színe elé jutni. Pedig mindennél fontosabb dolog az, hogy holnapra udvari vadászat van rendezve a János-hegy alatti királyi vadas erdőben, melyre a több főurak mellett egy csoport fejedelmi vendég és királyi indigena is meg van híva már hetek előtt, s őfelsége, úgy látszik, mintha azt a nevezetes napot legkegyelmesebben méltóztatott volna elfelejteni.

Az udvarmester siet megragadni az alkalmat, mikor egy miniszter sincs többé őfelségénél, hogy figyelmeztesse a holnapi ünnepélyre.

A király biztosítja őt, hogy arról sem feledkezett meg.

De őfelsége nagyon ki van fáradva.

Majd kipiheni magát holnap reggelig.

A főudvarmester e válasszal megnyugtatva visszavonul, s odakünn az előszobában kiadja a rendeletet a főkomornyiknak, az ajtónállóknak és furíroknak, hogy senkit őfelségéhez mai nap többé ne eresszenek.

Nemsokára a szárnysegéd is kijő őfelségétől, s ugyanazt a rendeletet adja mindenkinek, hogy őfelsége senkit sem kíván többé látni s hálószobájába vonult; mikor le akar vetkőzni, majd jelt ád a főkomornyiknak.

Erre elcsendesül a várpalota. Esteli tizenegy óra van. Egész Budavár hallgat, csak a fővártaőr kiáltása hangzik néha az éjben egy arra menőre: ki vagy? megállj! – Az persze ijedtében mind „jó barát”-nak vallja magát s odább mehet.

Hanem a királyi lakosztály ablakai még mindig ki vannak világítva. A király még nem feküdt le.

Ami a királynak nem szabad

A király huszonhét éves volt és még nőtelen.

Azt hírlelték felőle, hogy misogyn. Kerüli a nőket.

A házassági összeköttetéseket, miket a család, a kormány oly sürgetőleg ajánl, állhatatosan visszautasítja. És a balkezével sem adakozó.

Minden asszonyi csáb kárbavesz nála. A fantaisie passagère nem tartozik királyi hajlamai közé. Egykedvűen nézi a gyémántos udvarhölgyeket s a még gyémántosabb balerinákat.

Különbözők felőle a vélemények. Némelyek azt tartják felőle, hogy szerencsétlen véralkata van; mások valami féltett titkot sejtenek nála, amit nem lehet kitudni.

Egy nap ezt a titkot mégis meg kellett tudni valakinek.

A minisztertanács után őfelsége legbelső szobájába vonult, és leült íróasztalához. Íróasztala egy pompás remekmű volt, melyet magyar asztalos, esztergályos és ötvös készített teknönchéj kirakással, elefáncsont faragványokkal és zománcozott ezüst cifrázatokkal. Egy mesterségesen kombinált zárt nyitott fel őfelsége azzal a kulccsal, melyet mindig magánál hordott. Egy rejtett fiókból kivett egy elefántcsont könyv alakú tokot, mely egy rugó nyomására kétfelé nyílt. Abban volt egy arckép.

Eszményi szép hölgy képe. Hosszúkás, görög idomú arc, büszke, magas homlokkal, vékony, finom ajkak s nagy, barna szemek, sűrű, sötétszőke szemöldöktől árnyazva. Szintén sötétszőke, csaknem gesztenyeszín hajzata egyetlen fonadékban a feje közül van csavarva, mint egy korona: ami az arcot még magasabbá teszi.

A hölgy öltözete fekete.

A király bal felől maga mellé teszi ezt az arcképet, s aztán felnyitja levélmappáját, kivesz belőle egy lapot és ír.

Levelet ír az arcképhez.

Az az egész könyv, meglehet, hogy mind ilyen levelekkel van már tele, amiket nem olvas senki.

Ezt az egy levelet elolvasta valaki.

„Te, akit szeretnem nem szabad!”

„Miért nem szabad? Mert király vagyok.”

„Megnyithatok minden börtönt, szabadon bocsáthatok minden rabot: – csak magamat nem bocsáthatom szabadon; csak tégedet szeretnem nem szabad.”

„Millióknak lehetek boldogítója, lehetek átka, lehetek gondviselője; csak saját sorsomat nem intézhetem. Csak tégedet szeretnem nem szabad.”

„Írhatok nevem mellé minden melléknevet, amit királyok viseltek: a ,szent’, a ,nagy’, a ,hős’, az ,oroszlánszív’, a ,kegyetlen’, csak azt nem írhatom, hogy ,boldog’. Csak tégedet szeretnem nem szabad.”

„Ura vagyok a háborúnak: ha egy sértő szót hallok, vagy rosszat álmodom, s ha azt mondom: legyen harc! irtó tűz lepi el a fél világrészt, s addig foly a vér, amíg azt nem mondom: ,elég!’ Legyőzhetem ellenségeimet; csak tégedet szeretnem nem szabad.”

„Ura vagyok a békének. Köthetek frigyet leggyűlöltebb, legmegvetettebb ortályosommal; vásárolhatom a békét szégyenletes pénzen; eldarabolt tartományok árán; csak neked nem nyújthatok kezet, csak tégedet szeretnem nem szabad.”

„Jöhet rám egy fejedelmi őrültség, hogy összetépjek mindent, ami szent: esküt, alkotmányt, szabadságot, mindent, ami pergamentre, vagy oltárlapra, vagy örök népérzületbe van írva; uralkodhatom jog és törvény helyett vérrel és vassal; de téged vaskézzel sem érlek el. Téged szeretnem még akkor sem szabad.”

„Kockára tehetem koronámat, elveszthetem, eldobhatom; villám leütheti, kard letörheti azt fejemről; de veled meg nem oszthatom azt; csak tégedet szeretnem nem szabad.”

A lap tele volt írva, a király behinté azt azzal az arany hímporral, mely a betűknek olyan színt ad, mintha lepkeszárnyakkal csókolóztak volna; azután ahhoz készült, hogy más lapot vegyen; de mielőtt iratáról az aranyporzót visszatölthette volna a porcelán tartóba, egy rémlátás ijeszté fel, mely egyszerre elűzte a nem királyi érzelmeket szívéből.

Nyitott ablakán át egy roppant vésztűz világa lobogott be hozzá. A tűz Pesten volt, s a vérfényben az Országház árkádjai ragyogtak. Úgy látszott, hogy az Országház maga ég.

A király felugrott íróasztala mellől, s ott hagyott mindent tárva…

A harmadik előszobában hárman vártak a király lefekvésére; a főkomornyik, a testőrfutár s az udvari cukrász.

A király éjjel, mikor sokáig fenn van, lefekvés előtt valami ananászból, narancs- és gránátalmaléből készült hűsítőt szokott inni: azzal várakozik a cukrász, a futár pedig eshetőleges éjszakai sürgönyökre.

A főkomornyik bécsi német, a testőrfutár pesti magyar, a cukrász párizsi francia.

Az udvari cukrász addig is, míg őfelsége legkegyelmesebben jelt ád éjitala elkészítésére, hogy ne vesztegesse a drága időt, teát készít úri hivatalnoktársai számára; melybe a rumon kívül az őfelsége számára készítendő ananász, narancs- és gránátalmaléből bőségesen töltöget; amint illik is hű szolgákhoz, hogy mindent megkóstoljanak elébb, ami az ő urok asztalára feladatik, hogy nincs-e abban méreg.

– Nézzék, uraim! – szól a cukrász, egy hírlapot vonva ki zsebéből. – Ma megveszek egy hírlapot az utcán, amit a gamin tele torokkal árul: „Le Menteur!” – Mondok: „Le menteur?” a hazug? Ez már őszinte fickó. Kérdem, mi az ára? Tíz krajcár. Előveszek egy negyven krajcáros államjegyet a zsebemből, odaadom neki, a fickó felváltja, fog egy ollót, elvágja négyfelé, háromnegyedrészét visszaadja, meg a hírlapot hozzá s nézzék, uraim, a fripon! már a címében is hazudik. Azt állítja, hogy ő francia lap, s azután nincsen benne egy szó sem franciául, az egész oláh, vagy török, vagy micsoda.

A másik két úr mosolygott. A királyi lakban nem szoktak nevetni, csak mosolyogni.

– Ah, a „Le Menteur! a Le Menteur”!

– Hja, ez furcsa lap – mondá a testőrfutár – magyarul van írva.

– De én sohasem láttam még ezt.

– Az udvarmester nem engedi a várba bejutni.

– De hát miért nem?

– Először is azért, mert az egész csupa merő hazugság. Azaz, hogy nem egészen úgy van; mert akkor még jó volna. Hanem elmond sok igazat is, de azokat hazugság alakjában adja elő; azután meg úgy hazudik, hogy az ember azt hiszi, hogy igazat mond. Telegramokat közöl a világ minden részéből mindennap, amikről tudja minden ember, hogy itt készültek, de azért mégis mindenki elhiszi. Vezércikkeket ír olyan dolgokról, amik sohasem történtek meg; idéz nevezetes könyvekből nagy mondatokat, amik nincsenek odaírva; országgyűlési tudósításaiban a legkomolyabb hangon mondat el olyan bolondokat a képviselőkkel, amit azok sohase mondtak; utaztat előre-hátra nevezetes embereket, mikor éppen betegen feküsznek; összeházasít nyolcvanesztendős dámákat tizenhét esztendős hadapródokkal; örököltet milliomokat ismeretlenül elhalt nábobok után hátramaradt családokkal, s mikor azok az ország minden részéből összefutnak, akkor sül ki, hogy a nábob egy napszámos volt, akit az utcán megütött a guta a sok pálinkától. Csinál háborúkat a világ minden nemzetei között; fenyegetőzéseket ad a miniszterek szájába, csapatmozgalmakat, hajóhadrajok kiindulását jelezi, mikor azok legjobban pihennek; ajánlja sikeres tőkebefektetésül az olyan vállalatokat, amik holnap már bukni fognak; majd meg kollektát nyit meggazdagodott bankárok és földesurak számára, és maga megkezdi a jótékony adakozást tíz forinttal. Megbírálja a könyveket, az államgazdászatot mint jó szakácskönyvet, a komoly históriát mint humorisztikus regényt; fölléptet sánta embereket mint balett-táncosokat, komoly öreg urakat a jockey klubból szerződtet a nagy operához másodtenoroknak, bukott daraboknak a szerzőit kikeresi a felsőház tagjai közül. Megérkeztet a fővárosba külföldi potentátokat, leírja az egész kíséretüket, hová szálltak, hogy vannak öltözve, s ráuszítja a fél várost arra a vendéglőre a kínai császárt keresni. Közöl egész törvényjavaslatokat, amikről egy miniszter sem tud semmit. Meghalat és eltemet a legszebb parádéval életben levő embereket, még a búcsúztatókat is közli, amiket fölöttük elmondtak; s a születettek lajstromára odatesz minden új főispánt meg éneklő prépostot.

– De hisz az igen ártatlan tréfa attól a Le Menteurtől.

– Hiszen ártatlan, amíg hazudik. A publikum a bolond, amért elhiszi. Ő előre megmondja, hogy az egész lapja csupa hazugság, ott van a címén. Hanem azután keveri a sok hazugságot igaz dolgokkal. Elővesz minden minisztert, papot, bankárt, tábornokot, primadonnát, udvarhölgyet, s ami hírt elkaphat felőlük, azt rendre kitálalja; hanem aztán hozzáteszi: lássa az ember, miként rágalmazzák a legtiszteletreméltóbb magas személyeket, ilyen hazugságokat költenek felőlük! A közönség aztán annál inkább elhiszi, hogy igaz az mind. Még őfelségét sem kíméli a gonosz.

– Ah! A fripon! S nem csukják be?

– Dehogynem. Minden héten elítélik. De hasztalan, mert amint az egyik ajtón becsukják, őfelsége a másik ajtón mindjárt kiereszteti, megkegyelmez neki.

– Ah! Coquin! – monda nemes méltatlankodással a cukrász, s földhöz csapva az infámis lapot, kegyetlenül megtaposta azt a papucsával és ráköpködött.

Azután felvette az összegyűrt hírlapot, kiterjesztette azt az asztalra, s kíváncsian végigtekintgette ennek ismeretlen hieroglifjait.

– Eh, mégiscsak szeretné az ember tudni, hogy mivel rágalmazhat ez a mesquin bennünket? (Már tudniillik az udvari cukrászt – meg a királyt.)

– A futár úr ért magyarul! – mondá a főkomornyik úr.

– De az udvari cukrász úr egészen összesározta a sarkával a lapot, s rá is köpködött.

Az udvari cukrász úr aztán szépen letörülgette a fehér kötényével a gonosz lapról a meggyalázás nyomait. Így ni, mármost lehet belőle felolvasni.

A futár úr ráhagyta magát venni időtöltésből.

Tehát legelőször is jönnek a kinevezések.

„Őfelsége kinevezte összes hadseregei vezértábornokává a diadalairól hírhedett General O-Brie-t.”

A főkomornyik a teáscsészébe nevetett, melyből éppen az utolsó kortyot hörpölte ki.

Az udvari cukrász úr tudatlan arccal kérdezé:

– De hát ki az a General O-Brie? Sohasem hallottam a diadalairól.

A főkomornyik úr felvilágosítá róla.

– Az egy angol versenyparipa, aki mint legjobb futó, minden lóversenyen győzni szokott.

– Ah! fripon!

Azután következett egy idióta, akit kineveztek egyetemi tanárnak, egy consiliárius, akinek szép neje van, s annak egy püspök a gyóntatóatyja, ennek a prelátusnak a helyébe püspüknek. Egy pár megszökött csaló mindenféle érdemrendekkel dekoráltatott, egy zsivány, aki élethosszig lett elítélve, érdemeinek elismerése mellett nyugdíjaztatott; Budapest város főkapitánya a vakok intézetéhez főigazgatónak áttétetett, az illető miniszterek ellenjegyzése mellett.

Azután jön egy vezércikk, melynek vezéreszméje az, hogy a minisztereknek kevés a fizetésük, s azt irányadó körükben még egyszer annyira szándékoznak felemelni. Pártolja ez eszmét. Elmondja, hogy milyen sok dolga van egy miniszternek, s mennyire kell költenie. A cikk oly túlbuzgó lojalitással van írva, hogy az ember azt hinné: a sajtóirodából került ki, csak az a gonoszság benne, hogy egy szó sem igaz belőle.

Következik egy másik vezércikk, hanem az egészen be van festve feketével. A Le Menteur ezzel azt hazudja, hogy a cenzúra törülte ki azt a cikkét; pedig hiszen korlátlan sajtószabadság van az országban.

Azután jön a „legújabb a csatatérről”. Ez egy másodszori képviselő-választásnak a leírása, melyben számos a halott és sebesült. Ezt még el is lehet hinni.

Következik egy országgyűlési tudósítás.

Elnök csenget. Jegyző felkiált: orémusi! (Azt hiszi, most is ministrál.) Előadatnak mindenféle bolond kérvények. Azután jön a napirenden levő tárgy: törvényjavaslat a delegációkban használandó dualisztikus nyelv tárgyában: eszerint a praepositiók, nomen propriumok, adverbiumok és a conjugatió, declinatió ragasztékai lesznek magyarok, a verbumok, substantivumok és adjectivumok pedig németek. Dualizmus nyelve. Az oppozíció részéről feljegyzett első szónok beszéde közepén a kormánypárt lármásan követeli a clôture-t. A javaslat nagy szótöbbséggel elfogadtatik.

Következik a pénzügyminiszteri előterjesztés. A pénzügyminiszter gratulál az országnak, hogy az idén megint rossz termés volt. Mikor rossz termés van, a birtokosok nem tudják fizetni az adót, akkor az állam elkótyavetyéli a jószágaikat, a vételárból először megkapja az adót szimplán, azután megkapja a vevőtől átíratási díj fejében duplán, és így minden ínséges esztendő kettős haszon az államháztartásnak.

Azután jön egy hatalmas külföldi szemle, alapos conjectural politikával keverve.

Kezdődik az Amerikai Egyesült Államokon; ott az elnök, Talbot meghalálozván, nagy lett a zavar. A Monroe-doktrína győzött. De viszont a knownothingok bukásban vannak. A német elem az ír katolikusokkal kezet fogva, ligát csinált. Megszületett Amerikában is a nemzetiségi kérdés. Minden nemzetiség saját jelöltjét akarja az elnöki székre juttatni. Szerencsére a spiritiszták dominálják még eddig valamennyit, s a „médiumok” ellensúlyozzák a demagógokat. A nők szavazatképessége elfogadtatott. És így bizonyos kilátás van arra, hogy új elnöknek a megholt elnök özvegye fog megválasztatni, ami a legszerencsésebb megoldás lenne.

És abban az esetben a világ két legnagyobb respublikájának kormányát nők fognák vezetni. Az orosz respublika elnöke is nő: Madame Sasza. Ezen zseniális asszonyságnak legújabb rendelete szerint egész Oroszországban a mennoniták dogmái lesznek elfogadva. Ezen tan szerint minden nőnemen levő polgár tizenhat éves korában, a férfiak pedig tizennyolc éves korukban újra megkereszteltetnek a templomban, coram publico, még pedig tetőtől talpig in statu naturali. – Ez isteneknek való látvány lesz. – Ugyanott minden magánvagyon államtulajdonnak nyilváníttatott, a házasság eltörültetett, s a törvényszékek megszüntettettek. Minden magányadósság quitt. Új Eldorádó.

Németország fel van izgatva az amerikai és oroszországi nagy események által. A nemzeti közvélemény sürgeti az amerikai fajrokonok segélyezését. Amerikai invázió küszöbén állunk. Legközelébb a frankfurti kamarák elé törvényjavaslat terjesztetett, mely a hadkötelezettséget a nőnemre is kiterjesztetni indítványozza, egyelőre csak a sanitaets-corps, ambulance-, pionnier- és megszálló csapatok képeztetvén belőlök, midőn az összes férfilakosság a harcmezőn van. A Staatsschatz ezer millió tallérra szaporíttatott aranyban.

Mindezekkel ellentétben Franciaország a puritán elvek és filosophi higgadtság politikáját folytatja tovább is. Párizsból még a divat is száműzetett, s átköltözött a Spree mellé. (Lásd alább „Divat” rovatunkat.) A köztársaságnak a legnagyobb szerencséje, hogy a trónpraetendensek száma annyira szaporodott már, hogy egymás közt sem bírnak megegyezni. A Bourbon-, Orléans-családok mellé támadt még egy új Orléans-sarj, mely dokumentálja, hogy az ő őse volt az igazi Orléans, nem Lajos Fülöp, azt csak kicserélték vele. Viszont a Napóleon-család Lulu-féle egyenes ágának keserű küzdelmei vannak a Plonplon, Napóleon Péter, Wyse, Bellanger Mimi és Pearl Cora legitim ivadékaival, ami a republikánusok dolgát nagyon megkönnyebbíti.

Olaszország az anglikán egyházat adoptálta. Ezáltal hetvennégyezer abbate, szerzetes és tertiárius, huszonhatezer apáca lett exlex állapotba téve, s miután ez a nagy szám Graubünden kantonban és Tirolban mind el nem fér, jórészt Magyarországon fog megtelepedni, ami által ismét egy lépcsővel közelebb jutunk a paradicsomhoz.

Szerbia alkotmánya tökéletesíttetett azáltal, hogy a szerb császár kinevezte a felsőházat, melyhez nagy kontingenst szolgáltattak az Oroszországból emigrált grófok és hercegek. Míg másik szomszédunk, Románia, a népnevelés terén ért el eddigelé csodálatos előmeneteleket, iskolái a svájciakkal vetekednek, s mióta a zsidó emancipációt törvényesen létrehozta, financiái is kitűnően megjavultak.

A török birodalom is folytatja újjászületési munkáját. Az alkotmányos szultán ma írta alá (lásd terjedelmes táviratunkat alább) a nők fátyoltalanul megjelenhetése felől hozott törvénycikkét a dívánnak; ugyanott harmadszori felolvasáson ment keresztül a bortilalmat megszüntető bill s aznap este minden imám, uléma és softa s valamennyi dervis részegen táncolt az utcán. Az Aranyszarv-öböl szabad kikötőnek nyilváníttatott.

(„Csak már legalább azt tudná az ember, hogy mind hazugság-e ez igazán!” – sóhajta fel az udvari cukrász.)

Következik a közgazdászat.

„Börzehírek. Wasserpolak és társai egyletet alakítottak, melynek címe: ,Első általános házfeltörési, zsebmetszési és útonállási részvénytársulat’, vidéki lólopási filiálékkal, összekötve ugyanezek ellen biztosító osztállyal. Ilyen egyletnek valóban rég szükségét éreztük már. A társulat gazdag dividendákat fog osztani. A részvények százszorosan túl vannak jegyezve. Úgy halljuk, hogy a kormány maga is itt akarja biztosítani a postáit a sűrű kirablások ellen.” – „A fiókpesti, árnyékpesti és kölyökpesti egyesült tarhonyaőrlő gyárak a múlt éjjel likvidáltak. Mind a három egyszerre leégett. A számadások, mérleg stb. mind bennégtek. – A spanyol–magyar bank és a török–magyar bank fuzionálni akarnak a görög–montenegrói bankkal. Ázsió: arany, ezüst semmi áron, 100 rézkrajcár ára 180 papirosban.”

Itt van megint egy sensations hír.

„Hiteles mérnöki tekintélyek mint bizonyost állítják, hogy midőn a Vaskapunál a Duna utolsó akadályai is fel lesznek robbantva, ezáltal a folyam oly sebes lefolyást kap, hogy nyáron át Budáról Pestre gyalog át lehet gázolni, Bécsnél pedig éppen csak a medre fog látszani a büszke folyamnak. Hová lesznek gőzhajóink?!!! Videant consules!”

No meg egy kis epidémiahír.

„Kínával való összeköttetésünk egy újabb ismeretlen dögvészt hozott Európára. Ez a ráng-düh. A szerencsétlenek, akik azt megkapják, először a kezeikkel, azután a lábaikkal, utoljára a szemükkel, szájukkal, nyakukkal kezdenek rángatózni; a betegség gyógykezelése iránt orvosainknak még csak gondolatjuk sincsen. A kimenetel halálos. S e ragály annyival gonoszabb minden eddigieknél, hogy az ember a látásból megkapja: elég egy ilyen rángatózó beteget látni, hogy az ember rögtön utána rángatózzék.”

– Dieu de mon père! nekem már kezd a szám rángatózni. Most jön a törvényszéki tudósítás.

„A. B. tolvaj beperli a bűnvádi törvényszék előtt C. D. magánzót, kitől egy órát ellopott, azt hívén, hogy az aranyóra, holott csak talmi óra volt. Ez csalás. Kéri vádlottat elmarasztaltatni. Törvényszék vádlottat odautasítja, hogy cserélje ki az ellopott talmi órát igazi arannyal.”

Itt van egy hosszú lajstrom vasúti szerencsétlenségekből, a másik öngyilkosságokból. Állandó rovat.

Művészeti hírek.

„Róma Bécsben. Ez a címe a legújabb balettnak, mely olyan nagy szenzációt gerjesztett. Legnagyobb vonzerejét képezi az, ami el van belőle hagyva: a trikó.”

Divat.

„A Spree melletti Athénből ez időszakra következő divat van jelezve: ,fleurs animées’. Minden hölgy más, alkatához illő virágnak jellemezve. Egy állandó kosztümbál. Eddig csak egyféle volt a divat; most versenyezni fog a penséek divatja a tulipánok, paeoniák, azaleák, nárciszok, harangvirágok divatjával.”

A három úr csendesen szürcsölte az ananászt. Egyik sem húzta volna mosolyra az arcát. Egymástól tartottak.

– Hanem hát amiért tulajdonképpen ki van tiltva a várpalotából a Le Menteur, azok az ő „udvari hírei” – szólt a futár úr egy rovatot keresztülugorva észrevehetőleg.

– Hogyan?

– Ah, monsieur! Az affreuse!

– Affreuse? Akkor halljuk!

A két idegen ajkú úr közelebb dugta fejét a harmadik tolmácsolóhoz, olyan dolgokat szimatolván, amiket nem lehet fennhangon elmondani.

„Nem tagadhatjuk meg olvasóinktól, hogy nehány legmagasabb körökből származott mendemondát fel ne jegyezzünk, előre is kijelentvén, hogy azok a valótlanság bélyegét viselik magukon. Ezen hírek egymással összefüggésben állnak. Az első szerint őfensége Napóleon VI. Lajos (Bellanger-ág) trónörökös ma esküdött meg – balkézre – őfelsége I. Olympia királynővel (a nagy operánál); egy más verzió szerint az csak látszólagos házasság, melynek célja I. Olympiát udvarképessé tenni, s a budai királyi lakba bevezethetni – ahol igen magas pártfogója van. – Ez a hír kapcsolatba hozatik az udvari rágalmazók által felséges királyunknak a házasságtól való idegenkedésével, szemben az ultramontán körök azon suttogásaival, melyek az aszkéta tartózkodást olynemű fogadalomnak tulajdonítják, minő Imre hercegünknek szerzé meg a szent glóriát, s szent István családi ágának a magvaszakadást. Mindkét állítással ellentétben fenntartja magát ez az udvari pletyka, miszerint őfelsége eszményi rajongással csüng egy női arcon, melynek miniatűr mását legtitkosabb rejtekfiókjában elzárva tartja. A királynak azonban lehetetlen azt a hölgyet nőül venni, mert az egy ortodox zsidóleány, ki egy koronáért sem akarja apái hitét elhagyni. Mondanom sem kell, hogy ez mind rágalom, s valóban csodáljuk a kormány türelmét, hogy az ily hírek koholóit a legnagyobb szigorral nem siet megbüntetni.”

– No nézd a tolvajt, még ő kiabálja, hogy „fogjátok meg!” – szólt méltó bosszankodással az udvari cukrász.

A főkomornyik azonban hirtelen kikapta a magyarázó futár kezéből az egész hírlapot, s az ezüsttálca alá rejté.

– Hallgassanak, urak! Nem a harangokat verik félre?

– De igen. Tűz van valahol.

– Akkor szedjük magunkat rendbe, mert őfelsége rögtön itt terem; mikor tűzveszély van, az ágyát is elhagyja, és siet oda.

Alig volt idő a csészéket félretenni, s a Le Menteurt a cukrászúr köténye alá elrejteni. A király szobáiból sebes léptek hangzottak, s őfelsége kilépett. Még kardját sem ért rá felkötni, azt is kezében hozta.

– Siessen ön – parancsolá a futárnak – szárnysegédemhez, jöjjön utánam. Lovászomhoz majd lemegyek magam. Mi az éjjeli jelszó, Henrik? Jól van. Reggelig úgysem jövök vissza.

– Felséges uram – szólt a főkomornyik alázatosan eléje sasírozva a fejedelemnek, s mélyen lehajtva kopasz fejét. – Ha felséged a tűzvész helyére megy, engedje meg az atlaszinget feladnom.

– Ejh, mit nekem most az atlaszing, mikor az Országház ég! – szólt a király türelmetlenül, s nem állva többé szóba senkivel, a szőnyegajtón át eltávozott, amelyből a csigalépcső vezetett le a várkertbe. Ott volt egy mellékistállóban három paripa őfelsége számára éjjel-nappal felnyergelve, miket tűzeseteknél szokott használni.

– Az Országház ég! – mondá az udvari cukrász. – Ez nagyszerű látvány lehet.

Abból a szobából, ahol ők voltak, oda nem lehetett látni; de a király szobájából igen jól.

A három úrnak ki tilthatta volna azt meg? Az ajtók nyitva voltak. S a tűzvész törvényen és etiketten kívüli állapotokat tesz jogosultakká.

E rendkívüli jogra támaszkodva, bátorságot vőnek maguknak a király hálószobájába belépni.

Az ablakból mutatkozó látvány csakugyan nagyszerű volt.

Az Országház mintha a pokol kapujába volna állítva.

– Pompás tűz lehet ott!

– Hát még ha egy jó déli szél támadna, végigégne előttünk az a palotasor a Duna hosszában. Akkor legalább visszamennénk Bécsbe lakni.

– Au contraire! Akkor éppen el nem menne innen őfelsége, amíg a várost újra fel nem építteti.

A kert felől már hangzott a mének robogása, amint a legrövidebb úton sietett ki a király a várpalotából.

– Azonban nem az Országház ég! – mondó a futár úr, ki Pesten nagy tájékozottsággal bírt. – Az a háta mögötti épület, az országos nemzetközi áruraktár.

– Talán az is „likvidál?”

– Valószínű. S arról, ha akar, meggyulladhat az országház is.

– Pszt! pszt! – suttogott a főkomornyik – Ne a tüzet nézzék önök, uraim, hanem ezt ni!

A király asztalára mutatott.

Ott volt az arckép.

– Ah! Mind a hárman ráismertek egyszerre.

– Az orosz hercegasszony, Hermione Peleia – suttogá a főkomornyik.

– Tehát ez a királynak a féltett titka? – lihegé halkan a testőrfutár, mialatt mindketten igyekeztek a levél sorain végigfutni, mit a király asztalán felejtett.

– Urak, most jerünk innen; az ajtót bezárom, mert ha őfelsége valamit megtud, akkor jobb lett volna vakon születnünk.

Mikor aztán a várakozási előszobába visszatértek, mind a hárman leültek és nagyot hallgattak, egymásra pislogatva, s mind a hárman azon igyekeztek, hogy melyik tud ártatlanabb képet mutatni.

Legelőször is az udvari cukrász talált ki magának valami szerepet, amivel bebizonyítsa, hogy ő a látott titokból semmit sem ért.

– De hát mi szüksége van őfelségének ezzel titkolózni? Hisz ez nem zsidóleány, hanem rangjához illő fejedelemnő; nincsen is messze ide: itt lakik a „vezérhalmi” lovagkastélyban; ha szereti őt, semmi sem áll útjában, hogy nőül vehesse.

– Ejh, ejh, udvari cukrász úr – feddőzék a főkomornyik úr –, ön úgy látszik, hogy nehány évvel hátramaradt: a világtörténelem tanulmányában, s a magasabb diplomáciáról pedig igen hiányos értesítésekkel bír.

– Már az igaz, nekem csak a zselékre és szószokra van gondom; s különösen mint francia, a barbár népek, oroszok, magyarok, autrichienok történetét nem szoktam tanulmányozni.

A kitérés sikerült. A főkomornyik úr prédául esett az udvari cukrász semmit nem tudásának, s nagy készséggel világosító fel őt a következő históriai egymásutánról:

„Constantin cár, Hermione Peleia hercegasszony atyja, mikor trónra lépett, az előde által addig követett politikát gyökeresen megváltoztatta. Felmondta a német barátságot, udvarából kiküszöbölte a német államférfiakat, s elkezdett orosz nemzeti politikát követni, s egyúttal alkotmányos kormányhoz akarta szoktatni a népét. Ezáltal három dolgot ért el; az egyik az volt, hogy a német diplomáciát egészen elidegenítette magától, a másik az, hogy az orosz főnemességet halálos ellenségévé tette, a harmadik meg, hogy az orosz nép, amint egy kis alkotmányos levegőhöz jutott: elkezdett jakobinus lenni. (Ilyen veszedelmes dolog az az alkotmány!) Egyszer aztán az orosz főnemesek összeesküdtek a cár nagybátyjával, Mihállyal; Constantint letették, családostól számkivetették, s Mihály cár alatt helyreállították a régi nemesi uralmat s a jobbágyságot. Erre aztán roppant lázadás tört ki. A felkelők az általuk először használt léggömbök segélyével porrá zúzták a Kremlt, a bennszorult nemesi hadakkal együtt; hová lett Mihály cár, azt ma sem tudja senki. Szentpétervárott most gonoszabbul megy a dolog, mint Párizsban 1792-ben. A rémuralom kormányát egy nő ragadta magához, kinek neve Alekszandra, de akit népszerűen csak Saszának neveznek, s ez egy valóságos női Robespierre, egy démon, egy szörnyeteg, kinek véres szeszélyei rettegésben tartják Európát, aki hadat készít minden ellen, ami még fennáll; trón, oltár, nászágy, s ha rémuralmával rendet lesz képes odahaza csinálni, rövid időn, mint az Apokalipszis hétszarvú sárkánya fog lerohanni Európa többi országaira. A letett cár, Constantin pedig ide menekült Magyarországra, s itt oltalmat talált. Felséges urunk nem tagadhatá azt meg tőle, ki halálos betegen jött ide; még kevésbé leányától. Most a vendégszeretet által először is kellemetlenül lett érintve a német udvar, mellyel Constantin ellenséges viszonyokat tartott fenn; másodszor ránk idézte veszedelmes figyelmét a rettenetes szörnyetegnek asszonyi alakban ott a Néva mellett. Ez a szoknyás Dzsingisz kán nem átallotta nyíltan kihíresztelni, hogy amelyik európai uralkodó vagy annak bármelyik ivadéka nőül meri venni a cár leányát, azt ő rögtön haddal támadja meg, s nem nyugszik, míg a koronás férj és feleség mint fogoly kezei közt nem lesz. Ez a mi siralmas állapotunk. – És íme, most őfelsége saját koronás uralkodónk ábrándozik a veszedelmes szép ábrázatról. Jó szerencse, hogy Hermione Peleia hercegasszony, ismerve a fölöttünk lebegő veszélyt, rendületlenül áll azon elhatározása mellett, hogy zárdába menjen, s miután ő anyja után római katolika, egy katolikus kolostort készül alapítani.”

Az udvari cukrász úr olyan áhítattal hallgatta az előadottakat, mintha ő csakugyan nem tudna mindezekből semmit.

A félrevert harangok folyvást kongtak Budán és Pesten, s a királyi várpalotának most már minden ablakán világított be a vérvörös ég. Pesten nagy tűznek kell lenni.

– Hanem urak! – mondá végül a főkomornyik. – Most azután hármas lakat legyen ám mindegyikünknek a száján; mert nem szeretnék annak a háta lenni, akinek a nyelve kibeszéli azt, amit ma láttunk.

Mind a hárman kezet adtak egymásnak, hogy hallgatni fognak, mint a sír.

A testőrfutár úr pedig azt gondolá magában: „Ezért a titokért nekem a Le Menteur megád száz forintot.”

A főkomornyik úr így szólt magához: „A mai felfödözésért Mária Annunziata főhercegnő kieszközöl nekem egy Lipótrendet.”

Az udvari cukrász úr pedig már be is írta a bevételek rovatába: „Ez arckép titkáért ezer rubelem van Pavloff miniszternél Szentpétervárott.”

A tüzet csak reggelre tudták eloltani; de az Országház megmenekült a tűzoltók erélye által.

Őfelsége csak hajnal felé érkezett haza. Arca barna volt a füsttől, s egyenruhája tíz helyen kiégve a ráhullott sziporkáktól, két kesztyűje csupa sár és korom.

Mikor szobájába érkezett, első tekintete az íróasztalán feledt arcképre esett.

A főkomornyik, ki szobájába kísérte, feszes tisztelgéssel maradt állva az ajtóban, őfelsége számára tiszta ruhákat tartva készen. Pedáns, borotvált arcán nyoma sem látszott annak, mintha tudna arról valamit, hogy mit néz most a király.

A király pedig azt nézte, hogy leveléhez valaki hozzányúlt. Az az aranypor, mellyel ő levelét behintette, az alatta levő fekete bőrlapon szétszóródott, s most a levél, mely az olvasás közben félrecsúszott, hézagot mutatott az aranyporos lap és szegély között.

A király arca lángra gyulladt. Fel volt hevülve az éji vésztől. Odasietett kemény léptekkel szolgája elé, s ajkain e szók készültek kitörni: „Kémek! Árulók! Kik körülem vagytok mind.”

Hanem amíg szobáján végigment, ura lett önmagának: ránézett hidegen a testéhez mindig legközelebb álló szolgára, s azt mondá neki nyugodtan: „Add fel ingemet.”

A főkomornyik mélységes jobbágyi hódolattal jegyzé meg, hogy őfelsége ma vadászatra fog menni, s az ismét olyan hely, ahol szükséges felvenni az atlaszpáncélinget.

– Soha többé – mondá a király.

Mennyit ér a király?

Uralkodó főket szokott az a gondolat nyugtalanítani, hogy mennyit érhet a király, koronája nélkül.

Nagy Péter cár egy nap elment napszámba fát fűrészelni, keresett vele egy tallért, ezen vett egy sajtot, azt hazavitte Katalin cárnénak e szóval: „Lásd, ha cár nem volnék is, el tudnálak tartani”. – Hunyadi Mátyás király egy nap a Hegyalján valamennyi udvarához tartozó főnemessel egyben, beállt szőlőkapásnak, ehhez is értett; máskor meg álruhában eljárt igazságot tenni a nép közé, s jó bírónak tapasztaltatott. – III. Napóleon Lajos a tanári pályán tüntette ki magát. – Nagy Fridrik harci diadalai közepett azon megnyugtató érzést is megszerezte magának, hogy még mint versíró is meg tudna élni (soványul az igaz). – Lajos bajor király színművészi tehetségei felől igyekezett magának meggyőződést szerezni. – Őfelségének, II. Árpád királynak egyik őse gyakorlati vadász volt: csak zergét kétezer darabon felül ejtett el saját királyi kezével; egy még korábbi őse pedig igen jó gazda volt, úgyhogy mikor egy veszélyes európai hadjárat végén közel volt hozzá, hogy országait, koronáit mind elveszítse, azzal vigasztalhatá magát: „Mégis én maradok akkor is Európában a leggazdagabb privatier”, ami csakugyan a legokosabb hivatás.

II. Árpád királynak ilyen αβασιλικωζ hajlama volt a festőművészet.

Kora ifjúságában szenvedélye volt ez, s mind a müncheni, mind a pesti, már akkor európai hírű festői akadémiákon gyarapította tanulmányait. Különösen a tájfestészet volt kedvence. A fájtestészetnek különböző iskolái vannak, közönséges halandó válogathat közöttük: egyik modor a „hangulati”, másik a „hatásos”, a harmadik a „realisztikus”, a negyedik az „irályos” tájképekben tünteti ki magát; az ötödik az úgynevezett „szép vidékek” ábrázolásában különködik, s őfelségének az a fejedelmi gondolata támadt, hogy ő mindezt a sokféle modort és iskolát tudná és akarná eggyéolvasztani. Miért ne? Ha annyiféle monarchiát sikerült eggyéalakítani, miért ne annyi festészeti iskolát is?

Csak arra nem tudott őfelsége rájönni, hogy van-e ehhez igazi tehetsége. És azt nehéz egy királynak megtudni. Ki meri őt megbírálni? Akármit alkot, az mind tökéletes, s ha másnap azt, amit tegnap alkotott, összerontja: az is tökéletes munka volt. Mindenki hízelkedik neki szemtül szembe. És amihez kezd, azt mind a legteljesebb siker koronázza – azt mondják neki. Ha egy kép, melyet ő festett, a világ elé kerül, egyhangúlag azt fogja róla mondani minden hírlap, minden udvaronc, hogy e mű szerzője egyesítette mindazt, amit Hildebrandt, Kalckreuth, Markó, Achenbach és Ligeti ecsetében remek volt! Hisz az már megtörtént egyszer őfelségével, hogy egy udvari ebéd alkalmával, melyen legmagasabb rokonai s legfőbb hivatalnokai voltak jelen, megfordított tányérjának fenekét a gyertya fölé tartva befüstölte, s azután egy fogpiszkálóval e füstalapba egy holdvilágos tájképet hevenyészett – tréfából, unalomból. S egy hét múlva valamennyi képes újság tele volt az ő remekművének aquatinta másolatával, s értekezéseket írtak róla a legszakértőbb modorban, hogy a király mily kitűnő „fumi” rajzoló, kit e genre-ben a leghíresebb Gally mellé lehet tenni.

Mikor őfelsége vadászköntösét felvette, egy ív kínai répapapirost pálcavékonyságban összegöngyölgetett, s annak üregét telédugta minden színű pasztelldarabokkal.

Midőn a király vadászatra indult, a fővadászmester egy Engendre-féle lőfegyvert szokott őfelségének prezentálni. Ez a fegyver a fővadászmester által töltetett meg s két csőből áll; az egyik csőben van húsz töltény, miket egy gépmű egyenkint a másik cső lőkamarájába áttaszít, két lövés között csak két másodpercnyi időköz szükséges. A töltények durranyagát az úgynevezett „német fehérpor” képezi, mely vérlúgsavból, égenyzöldegből és nádcukorból készül; nagyobb veterővel bír, mint a fekete lőpor, s nehezebben lobban fel; minthogy azonban a vasat erősen rozsdásítja, a hozzávaló fegyver csövének arannyal kell burkolva lenni.

Ezt a fegyvert, miután a fővadászmester átadta őfelségének, egy hozzávaló bőrtokba helyezik; a tokot bezárják, s a kulcsát átadják a királynak. E fegyver által a király fel van szabadítva – a puskatöltő személyzet (Hofbüchsenspainner) alkalmatlan közellététől.

Azalatt, míg a királytól a fővadászmester eltávozott, hogy a fő udvari vadászt beküldje a fegyver átvételeért, a király belecsúsztatá a puska üres csövébe az éppen beleillő papírgöngyöt a pasztelldarabokkal, s azzal bezárta a tokot.

A várhoz csatolt écurie udvarában már összegyűlve vártak a magas és legmagasabb vendégek őfelségére, szeszélyes vadászöltözetekben. A főrendű vadászcsoport közepett őfensége Henrik Zsigmond főherceg magyarázá a szakértő fenségeknek és főméltóságoknak a „dingó-kopók” előnyeit.

Ezek igen nevezetes állatok. Az angol rókakopók s az ausztráliai vad dingók keresztezéséből származott korcsok. Egyik különösségük az, hogy nem nélküliek.

– Tehát kutya-öszvérek! – jegyzé meg elmésen őfensége VI. Napóleon Lajos, egy finom testalkatú mozgékony ifjú, kinek dicső őséből már egyetlenegy vonása sincs.

– Tökéletesen. És ennélfogva rendkívül közönyösek minden fajukbeli állat iránt. A másik tulajdonságuk az, hogy nem ugatnak.

– És ez mire jó egy vadászkutyánál? – szólt közbe Vilmos herceg, a Welf-trón aspiráns örököse, egy minden tekintetben hosszú uraság, ki ha a nagy állát az előtte szólott francia praetendensnek cserébe adhatná, azt nagyon boldoggá tenné a megközelített napóleoni családi hasonlatosság szempontjából.

Henrik Zsigmond főherceg kész volt a magyarázattal. Ő a vadászati szaktudományban akadémiai végzettséggel bír.

– Ezek az előnyök majd mindjárt kifognak tűnni a „gnú”-vadászatnál. Méltóztatnak tudni fenségeitek, hogy amióta a budai erődítések elkészültek, az enceinte-be eső nagy terjedelmű erdőségeket a kormány az országos acclimatáló társulatnak adta által. Ez a többi között meghonosította az afrikai gnút. Ez a sajátszerű állat, mely a szarvast, a bivalyt és a lovat egyesíti magában, eddigelé csak lesből vagy cserkészve volt vadászható. A hajtóvadászat nem sikerült ellene, mert amint a gnú meghallja az ebcsaholást, az egész csorda összeszalad, a fejét befelé, a hátulját kifelé fordítja, s olyankor semmi kutya rá nem uszítható. A hosszú fehér lófarkáról azt hiszi a kutya, hogy lovat lát maga előtt, s azt nem támadja meg. Ha pedig magányos gnút lephet külön a vadászeb, az szemközt fordul vele: vakmerő, gonosz állat; meg nem fut a helyéből, ott verekszik egy helyben az ebekkel, s megpiszkolja vadászkutyáinkat. Aztán van ennek az állatnak az egész kinézésében valami igéző, ami megrettenti a kutyákat. Barna, karcsú, paripának termett törzsökéhez, hajlékony nyakához, a vad tekintetű fekete bivalyfő, nyakán a fölfelé álló lósörény, félig fehér, félig fekete, széles homlokán fehér bozontos üstök, állkapcáján hosszú, fekete szakáll, s a rettenetes főn két erős, előhajló szarv, mely először lefelé görbül, azután egyenesen fölfelé. És ehhez oly karcsú lábak, mint a szarvasé, hasított patával; és gyors mozdulatok, mint az ördögé. Valamennyi kutyafajtánk mind szégyent vall ellenében. Hanem végre kitaláltuk a megfelelő tromfot. Nézzék, fenségek, ezt a gyönyörű állatot! (Itt őfensége odahúzta magához örvénél fogva a dingó-kopót.)

E percben érkezett meg a király a vadásztársaság közé. Hódolattal nyitottak neki utat egész a nap hőseig: a nevezetes ebig.

Őfensége Henrik Zsigmond a legmagasabb jelenlét által buzdítva, most már egész teljében kifejtette kynologiai ismereteit.

– Van szerencsém felségednek legalázatosabban bemutatni a vadásztudomány legújabb vívmányát, a néma dingó-kopót, mely az eddig vadászhatlannak tartott gnúnak képes lesz a parolit megadni. Ez az állat mindazt egyesíti magában, ami egy vadászkutyánál tökéletesség. Arcvonásai hasonlítanak a tübeti doghoz; hasított széles orra, lefityegő alsó ajkai s az a bizonyos ránc, mely a szájtól a szemig húzódik, olyanforma tekintetet ád neki, mintha gúnyosan nevetne; míg az erős mellkas, a felálló hegyes, szőrös fülek a dán molossra emlékeztetnek. – Karcsú lábainak minden inát megszámlálhatni a bőrön keresztül, s ha csak gyors lábai, éles tekintete, finom hallása után ítélnők meg családi rokonságát, inkább agárnak kellene őt neveznünk; de nemesi criteriona éppen a szaglásban rejlik; ebben túltesz az angol pointeren, sőt a gál véreben is, melyhez , egérszerű, bozontos szőre oly meglepően hasonlít. De most következnek legarisztokratikusabb kitűnőségei. Ez valóságos ivadéka az ősebnek, a mebbiának, mely csupa autochton szenvedélyből egymagára szokott vadászni: nem éhségből, csak noble passzióból, s vadászik nálánál erősebb dúvadakra is. Első lábain csak négy körme van s azok olyan élesek, mint a hiénáé, melyhez fölálló sörénye is némileg hasonlatossá teszi; ámbár szemfogainak hiányzása az alsó állkapcából emlékeztet a nepali buansura. Hanem ami végre elvitathatlanná teszi az ereiben folyó dingóvért, amint a mexikói mondaná: „sangre azul”, ez először is az a sajátságos dingóbűz rajta, mely valami keverék a sakál és cibetmacska szagából, s másodszor, ez a veleszületett specifikus gyűlölet a többi kutyáktól rettegett gnú ellenében, melyet képes egymagában felverni, meghajtani, vele megküzdeni, és azt elfogni, egyetlen csahintás nélkül.

A király oldala melletti miniszter, gróf Bodzay Titusz gyönyörteljes bámulattal hallgatá a főherceg előadását: „Ez aztán a mi emberünk!”

Őfelsége pedig azt mondá a felmagasztalt hybridumra, hogy:

– Fertelmes állat!…

(„Ki nem állhatja a vadászebeket!” – súgák egymásnak a magas uraságok, nagyokat sóhajtva utána.)

Őfelsége aztán felült nyitott kocsijába, melléje a miniszter, ki a kocsizás alatt következő előterjesztést tett a királynak:

– Egy titkos összeesküvésről kell felségedet értesítenem, melyet az egész vadásztársaság, őfenségével Henrik Zsigmond főherceggel az élén, tervezett. – Magam részére, ki szintén részes vagyok a complottban, kegyelmet esdek. Minthogy felséged az elmúlt éjt ébren tölté, sőt ki is fárasztá magát az Országház megmentése közben, minden alattvalójának méltó bámulatára a legnagyobb veszély színhelyén buzdítva ernyedetlenül, annálfogva a vadásztársulat azt a tervet gondolta ki, hogy a hajtóvadászatot a János-hegy nyugati oldalán kezdi meg; felséged számára várópontul az agancskunyhó jelöltetvén ki. A vadászkordon egész a kápolnáig és a Disznófőig fog terjedni, s nagy messzeségben távol tart minden közeledőt. Mire a hajtás az agancskunyhóig érkezik, a felvert gnút egyenesen arra terelve, akkora elmúlik dél. Délig felséged közóhajtásunk szerint kipihenheti a múlt éj fáradalmait. Ezt nem kellett volna elárulnom, de felséged magas személye iránti hűségem minden egyéb tekintetnél előbb való.

Mindezt a miniszter olyan komoly pátosszal adá elő, hogy őfelsége egész fejedelmi teljhatalmával bírta csak önmagát megakadályozni a hangos hahotára fakadástól.

Az említett agancskunyhó egy kisded, barokk ízlésű vadásztanya volt a hajdani Sváb-hegy és Zugliget találkozójánál, azon a gyönyörű fennsíkon túl, amit „Mátyás király sétányának” tartanak. A kunyhó oszlopfői mindennemű agancsokból vannak alakítva, az ajtó fölött egy óriási iramszarvasfő tartja roppant lapátjaival a kiugró tetőzetet, melyen sűrűn felfutó repkény képez egy természetalkotta árnyékos marquisé-t a bejárat két oldalán.

Kedves, nyugalmas hely, vadásznak – és gondolkozónak.

E vadászlak előtti téren találkoztak össze a nagynevű vadászok, mielőtt állásaikra szétvezényeltetnének.

A fennsík meredélyére állva, a legfelségesebb panoráma tűnt eléjük. Balról a vulkán alakú János-hegy, sűrű bükkerdejéből kiemelkedő váracsával, melytől egy sor Maximilián-toronnyal erődített bástya fut alá a Zugligetig, jobbról a Vezér-halom, Isten-hegy erdőlepte oldalai, úri várkastélyok szeszélyes ormaival; a két erdős magaslat között a mosolygó Zugliget, melyet az acclimatáló társulat ausztráliai, japáni és kínai fákkal telepített be. Gyönyörűen tűnik fel különösen a Zugliget villái között elkígyózó sétány, melynek két-két sor fája, az egyik a japáni mikánfa, a másik egy újhollandi santalfaj; a mikánfa levelei csaknem fehérek, a japáni santal levelei pedig kékek; úgyhogy a távolból e sétányút mint egy kettős kék-fehér szalag tűnik ki. E sétányt egy kedves emlékű királyné nevére Erzsébet útnak nevezik. Innen elkezdve azután nagy messzeségig egy óriási háztömkeleg látszik. Budapest, Ó-Buda egybeolvadva a hajdani falvakkal. Új-Pest, Fóth, Palota, Cinkota, Rákos képezik a tovaterjedő város előrészeit; s keresztülszeli azt a méltóságos ősfolyam, melynek azúr tükrén hajórajok úsznak egymást előzve, kerülve (nem gőzhajók többé, a calorigép elfelejteté a gőzt és kőszénfűtött üstöt), s a tekintélyes metropolison túl terül aztán a világrész egyik legszebb rónája, melynek látkörét a föld hajlása képzi. Gyönyörű távol: aminőt Markó képein bámultunk egykoron.

Ez a fejedelmi kilátás ismeretes is minden turista előtt; le is van rajzolva, lefestve, lefényképezve számtalanszor.

A vadásztársaság a reggeli vadászkorty fölhajtása után nem is állhatá meg, hogy egy pillantást ne szenteljen nagy munkája előtt e felséges látványnak.

„Milyen szép ország!” – sóhajtá magában a Napóleon-utód. – „S ez az én ősömé lehetett volna, akinek úgy volt felajánlva, mint egy szippanat burnót.”

„Milyen szép ország!” – áhítá magában a Welf herceg, félig nyitott szájjal. – „S ez egykor Németországhoz fog tartozni szintén.”

„Milyen szép ország!” – gondolá magában a szerb trónkövetelő, ajkába harapva. – „Hogy fognak ezen nemsokára az orosz paripák végigtaposni!”

„Milyen szép ország!” – mondá magában büszkén Henrik Zsigmond főherceg. – „S ebben én vagyok a leggazdagabb úr!”

A király pedig talán azt sóhajtá:

„Milyen szép ország! S ebben az országban, mely az enyém, nincs egy ember, aki az enyém volna.”

Ki mit gondolt, bizonnyal megtartotta magának, s azzal kiadva a vadászparolákat, az erdők ösvényein szétoszlott a vadásztársaság, egyedül hagyva a királyt az agancsháznál.

A terv, mint már el van árulva, az volt, hogy őfelsége hadd pihenje ki magát az agancsházban; addig a vadásztársaság a kopófalkával a máriaremetei völgyben felhajtja a gnúcsordát, a bikát kiszakítják belőle, mely a csaholásra makacs lesz és helytáll, akkor aztán ráeresztik a dingó-kopót, s az egymagában meghajtja a gnúbikát, s ha minden előintézkedés sikerül, éppen őfelsége álláspontja felé fogja szorítani, hogy az a legmagasabb vadász által ejtessék el.

Mikor aztán őfelsége egyedül maradt, nem használta fel az alkalmat, hogy letehesse magáról a királyt, és lehessen ember, aki ha elfáradt, aluszik; nem: több akart lenni, mint király. Nem pihenni: alkotni akart.

Mikor ezen a szép látványon végigtekintett, a királyi lélek azt suttogá benne: „Tudnád-e még ezt a szép országot, mely felül növekedik, alul rohad, újraalkotni?” A művészi szellem pedig azt kérdezé tőle: „Tudnál-e egy ilyen képet alkotni?”

Megkísérlé.

Hiszen lefestették már sokan; nagy, híres művészek, a fényírda híven visszaadta azt halmozott szépségeinek minden részletével.

A király mást gondolt.

Húsz lépéssel hátrább lépve, mint ahonnan mások felfogták e képet, a fennsík szegélye eltakarja a fényűzés és gazdagság palotáit; a zugligeti völgy, az isten-hegyi domb elmaradnak; helyettük előtérbe lép a fennsík őserdeje: a sokszázados bükk és kőrisfák, mohos, repkényes oldalaikkal, az iszalag, boróka és galagonya irtatlan bozótja egy amerikai vadon tekintetét nyújtja; a fű buja, mint a pampasokban, s a tér üres, mint Ausztrália állatszegény erdejében; komor, rideg erdőrészlet. S egyszerre rögtön, minden átmenet nélkül előtűnik a távolban elterülő város, a kék folyam csendesen mozgó hajóival s aztán a sárga kalászos róna, ködbe vesző végtelenjével. E mesterkéletlenül nagyszerű ellentét az, ami a művésznek a legelső eszmét adta.

Egy tábori szék, egy háromlábú asztal, melyre kartonját felszegezte, ott állt az agancsház marquise-ja alatt: a király elkezdett alkotni.

Csak vázlat volt, amit készített, csak pasztellrajz, érdes papírlapra. Nem vesződött az apró részletekkel: az egyetemes hatást leste el, azt adta vissza.

S amint műve fejlődött rajzónjai alatt, lelke akként emelkedett azzal együtt. A művész szelleme emelte a király gondolatait. Mentül magasabbra szállt a nap, a megragadó ellentét a kép előtere és háttere között annál jobban kitűnt: a zord, hideg, túl erőteljes és a meleg, világító, gyöngéd, egy lapon egymásba foglalva. Kontraszt, mely harmóniában áll; lehetetlenség, mely eleven való. Egy ősvadon, melynek háttere egy ifjú metropolis, egy nevető róna.

A nap már delelőre járt, mikorra a király elkészült a brouillonnal. És akkor aztán, mikor maga elé állítá a hevenyészett vázlatot, akkor – nem volt vele megelégedve. A művész szeme felfedezte a hiányt. Ez a kép üres. Egy holt erdő és egy néma város. Hatása végtelen melankólia. Pedig nem illik a kettő közé semmi. Emberi képek, vadászok, nimfák, népies alakok egyszerre lerántanák azt a misztikus hatást, amit e kép felmutat, s mely igézet pedig hibája marad a képnek: hatást gyakorol, melyről a néző nem tud magának számot adni.

A művészi ábrándokat egyszerre fölzavarta a hajtóvadászat zaja; a hajtók trombitái, a kopók csaholása már a János-hegy innenső oldalán kezdett megzendülni, s terv szerint az agancsház felé közeledék.

A vadászlak mögött sűrű virginiai borókabozót lepte el a fák alját világoskék bogyóival – mintha nefelejcsvirággal volna behintve.

A távolból a bozóton keresztültörő csörtetés hangzott, mely egyenesen az agancsház felé közelített.

A király hirtelen összegöngyölíté kartonját, s visszadugta azt vadászfegyvere csövébe. A vadásztársaság rajtakaphatná, hogy ő tájképet rajzol, s minő gúnyolódás lenne abból! Úgy járna, mint egykori királyi rokona, bajor Lajos, mikor Trisztán jelmezében kapták udvaroncai – énekelve!

„Szolgák” foglalatossága a művészet.

Ámde az, ami a király háta mögött a cserjéből előtört, nem vadász volt, hanem maga a vad.

A gnú.

A capföldi indigena nagy szökésekkel veté magát keresztül bozóton és dűlt fákon, s azután poroszka lépésben, mint a zsiráf, ügetett ki a tisztásra, két szélső lábát emelve egyszerre.

A mint azután a meredélyhez ért, ott egyszerre megállt, és visszanézett.

Afrikai utazók régen említek már azt a szokását e vadnak, hogy mikor üldözőjét jól elhagyta, akkor megáll, visszanéz rá, bevárja, s akkor odább csalja maga után, míg jól kifárasztotta; végre helytáll neki, s megverekszik vele.

A királynak alkalma volt húsz lépésnyi közelből szemlélhetni e vadat.

Gyönyörű példány volt. Ötéves bika; évei számát szarvai tövén mutatják a rovátkok. Alakja, magassága egy erőteljes paripáé, nyakát is úgy tartja, mint egy büszke mén, s hosszú, fehér farkát is éppen úgy emeli lobogósan a magasba. De szőre az iramvadéhoz hasonlít, s lábai karcsúk, mint a szarvasé, és felálló sörénye már kezdi a fenevadak sorába emelni; a vadkan, a hiéna, a taránd sörénye ilyen, de ez még bozontosabb, alul fehér, felül fekete, s bevégzi e minden állatból összerakott hybridumot az ijesztő, széles homlokú bivalyfej; csakhogy nála az előrehajlott bivaly szarvak még visszahajlanak merészen fölfelé; ehhez még egy fehér bozontos üstök a homlokon, s egy hosszú, fekete, kecskeszakáll az állon. S a fertelmes főhöz a legszelídebb szép szemek, minők a zsiráfé: mintha ez az ördögfő csak egy rút álarc volna, melynek rémképét a két dióbarna szem meghazudtolja.

De az ellenfél sem váratott magára sokáig. Ugyanazon a nyomon, melyet a juniperus bozóton át tört a gnú, rohant elő a dingó-kopó, csaholás nélkül, bozontos farka villanyberzedten repült utána, szemei vérben forogtak, lefittyedt alsó ajkáról szakadt a tajték, szökellései inkább hasonlítottak a farkaséhoz, mint a kutyáéhoz, orrát csaknem a földön hordozta. A gnú bevárta őt. Elfogadta a párbajt. A dingó-kopónak sikerült őt csordájától különszakítani, de neki is sikerült a dingó-kopót elválasztani a többi falkától. Most aztán helytállt neki, hogy megmérkőzzenek egymással.

Remek bajvívás volt az. A véreb nekiszáguldott a szarvas vadnak egyenesen, s amint közel ért hozzá, egyszerre félrecsapott, azzal a szándékkal, hogy a hasa alá vághasson, s akkor egy csapással kihasítsa az oldalát, míg a gnú a szemközti rohamot várva, szarvaival a levegőbe döf el. Csakhogy a gnú nemcsak a szarvaival, hanem a lábaival is tudja védeni magát. Külön mindegyik hátulsó lábával s együtt a kettővel tud veszedelmes rúgásokat adni, s ha ért a vadászeb a cseltámadásokhoz, azokkal szemben a gnú valóságos ördögtáncot jár: bámulatos gyorsasággal veti magát egyik oldalról a másikra, hol farral, hol szarvval fordulva ellenfelének, éles patáival felrugdal a légbe, hegyes szarva villáival felhasogatja a gyepet. Sörényének egy-egy csimbókja már a dingó-kopó fogai közt maradt, de az is kapott már cserébe egy-egy rúgást. – Most egyszerre lesunyja magát a véreb a fűbe, fejét a földre fekteti, csak fara van magasra emelve. Lompos farka időközönkint ideges csapásokkal veri horpaszait, fülei fel vannak hegyezve. Így marad fekve ott. Pihen talán? Nem! A végső veszedelmes szökéshez készül. Erejét szedi össze: a távolságot méri ki, a gnú hat lépésnyire áll előtte, a végső szökéssel a dingó-kopónak párducmódra kell a gnú nyakára ugrani, éles körmeit a bőrébe vágni, s fogaival a torkát átharapni.

Amint a kutya e lesunyó fekvésbe húzta össze magát, a gnú is veszteg maradt. Ösztöne sugallta neki, hogy most kell vigyáznia legjobban, hogy ellenfeléről egy pillanatra sem szabad a szemét levenni, hogy végveszedelme előtt veszteg kell megállnia.

A kétszarvú vad oly nyugodtan állt ott a fennsíkon, fejét magasra emelve, mozdulatlanul, ahogy csak vadász kívánhat maga elé kapóra vadat, bal lapockájával a király felé fordulva, ki húszlépésnyi közelben ült a repkénylepte bozót mögött. A legbiztosabb lövés.

A király csendesen kivette tokjából fegyverét.

De nem azért, hogy a gnút lelője vele; hisz akkor a kartonját is foszlánnyá lőtte volna, mely a csőbe volt dugva. Nem. A vázlatot vonta ki belőle s azt kiteríté maga elé – és azokat a feszült pillanatokat, amíg az üldözött vad és az üldöző egymással farkasszemet néznek, arra használta föl, hogy a „szép szörnyeteget” odarajzolja vázlatára.

Királyi hidegvér kellett ahhoz – s még valamivel több – művészi nyugalom!

A szarvas vad bizonyosan észrevette az emberi mozdulatot is, mert annak a szeme minden oldalra szokott látni; hanem azért mozdulatlan maradt. Két ellensége közül kiismerte tán az a csodaösztön, mit az „állatok lelkének” neveznek, hogy ez itt egy fejedelmi lelkes lény; amaz ott egy cudar szolgaállat s attól kell félnie inkább. Veszteg állt, míg a király művészi rajzónja büszke idomait gyors kézzel vázolá, s mintha kevély volna e kitüntetésre, magasra felemelé a légbe az orrát és megszólalt.

Igenis. A gnúnak szava van, széles alsó ajkai, mozgékony nyelve emberi hangokat adnak, miket lesben álló vadászok mindig egyformán szoktak tőle hallani. Ezek talán a vészt jelző szók nála.

A végveszély előtt álló gnú e szókat mondja panaszos, méla hangon:

„Onje – navend – belem.”

A beszélő állat nyaka magasra volt felnyújtva ekkor, orra az ég felé emelve, szarvai hátrahajolva. A legkedvezőbb pillanat a dingó-kopónak a rárohanásra.

A véreb egy remekül kiszámított szökéssel lökte fel magát fektéből, gyorsan mint az oroszlán – ámde a gnúnak még egy védelmi fogása volt félretéve: ez az antilop-mozzanat. Abban a villámrövid percben, mely nem elég többé arra, hogy félreugorjék, hirtelen térdre esik a gnú úgy, hogy a támadó véreb, mely a nyakára célozta az ugrást, egyenesen a szarvai hegyébe esik, s a következő pillanatban felhasított testtel repül a gnú hátán keresztül, s aztán aláhentereg a meredélyen, míg a bozótban fennakad valahol. Még akkor sem ordít, mint más agyonszúrt eb.

A diadalmas vadállat pedig még néhány másodpercig ott marad állva; most már egyenesen rámereszti szép barna szemeit a közelben ülő emberre. A király mégsem nyúl fegyveréhez. Siet vázlatát befejezni. A vad, melynek rút feje még rútabb most azáltal, hogy a dingó vére szarvain végigfolyt, s fehér üstökét veresre festette, nehány lépést közelit még a király felé. Tekintete egy lázadóé! A király mégsem cseréli fel rajzónját fegyverével, melybe húsz robbanógolyó van töltve. Ekkor aztán a fenyegetőn igéző, a rútnak szép vadállat ismét letérdel, leszakít egy dyctamnuslevelet a földről, melytől kívüle minden más kérődző undorodik, s azt a levelet a szájában tartva, csendes, méltóságteljes léptekkel távozik el a Zugliget felé terjedő egzotikus bozótba.

A király pedig önelégülten tekint végig a befejezett vázlaton.

Valami sajátságos, megdöbbentő hatása van most a képnek.

Egyszerre a csodás honosult vad alakja lett benne a főtárgy a merész ellentét, a közel rengeteg, a távol világváros csak staffage lett mellette. Van benne valami új. A vadonban nőtt, a győztes gnú nem állt még festőnek modellt soha.

Azonban hirtelen el kellett a képet rejteni a helyére. A juniperus bozóton túl már hangzott a közeledő vadásztársulat zaja: a fegyvernek tokjába kellett zárva lenni, mire a magas uraságok ideérkeznek.

Nagy robajjal jöttek. Büszkék voltak rá, hogy öltönyeik úgy össze vannak tépve, arcaik úgy összekarmolva a tövisektől. A csaholó falka a nyomon idevezetett mindenkit.

Voltak aztán bámulattól elhülő arcok, mikor meglátták a tusában feltépett gyepet, azon a dingó-kopó vérnyomait, magát a dingó-kopót egy kökénybokor tövében elterülve – és a gnút sehol sem.

Pedig a küzdelemnek itt kellett végbemenni a király közvetlen közelében. Őfelsége pedig ki sem vette a tokjából a fegyverét.

Henrik Zsigmond herceget annyira vitte a vadászindulat, hogy megfeledkezve alattvalói helyzetéről, azt a kérdést intézte a királyhoz, hogy „miért nem ejtette el felséged a vadat?”

– Azért nem – felelt őfelsége –, mert soha semmi ivadékom sem vadászott háziállatokra.

Az urak csak elszédültek a feleletre.

(– Nesze nekünk – súgá a főherceg a miniszter fülébe –. A legközelebbi sessióban az igazságügyér egy törvénynovellát fog benyújtani, melyben a gnú a vadászható állatok közül kivétetik.)

(– Majd visszaveti a felsőház – jegyzé meg rá őnagyméltósága.)

A fenséges refugiék, praetendensek és mediatizált hercegek gúnyosan tekintgettek a királyra; VI. Napóleon lenézően mormogá: „Nincs neki személyes bátorsága.”

Az egész mulatság el volt rontva.

A hivatalos lapban pedig szükségképpen referálni kellett a mai sport élményeiről. – Olyan tudós pedig nincs az egész literatúrában, aki ezt úgy tudja körülírni, hogy a királyt ne kompromittálja. – Akként segítettek aztán a dolgon, hogy kiszemeltek a sajtóbureau-ból egy olyan egyéniséget, akin már régen szerettek volna túladni, azzal szövegeztették a vadászatról adott tudósítást, az persze rosszul ütött ki, s azért azután harmadnap a cikkírót elcsapták hivatalából, hogy a királynak elégtételt adjanak.

Hanem a többi lapok tudósítóit nem csaphatták el, s azok bizony nemigen nagy kímélettel szóltak őfelségéről. – Egy király, aki a kapóra jött vadat nem lövi meg! Aztán legyen az ember képes dinasztikus érzelmeit megtartani! Volt élc elég.

De egyen sem nevettek annyit a jockey klubban, mint a Le Menteur calembourján, mely így szólt: „Azalatt, míg a többi társaság a gnút üldözé, őfelsége lelke harmóniáját keresve, vadgalambra vadászott.”

(„Hermione” görögül azt is jelenti, hogy „harmonia” s „Peleia” görögül „vadgalamb”.)

A király legrosszabb akarói csakugyan ezt találták fel számára legvalószínűbb „mentségnek”.

Hat nap alatt készen volt a király a képpel.

A „művész” meg volt elégedve alkotásával. (De hát melyik művész nincs megelégedve a saját művével?)

De az a kérdés, hogy mit mond hozzá a kritika? Hisz azt már minden művész tudja, hogy a kritikának rendes tarifája van: ennyi jár a magasztalásért, ennyi a szelíd elismerésért, ennyi a kegyes hallgatásért; „ez” a bíráló az aranyvaluta szerint ítél, a másik az ezüst szerint, a harmadik a bankót is elfogadja. – De mit szól a tiszta, megvesztegetetlen kritika, melyet a szerző nem tisztelt meg személyes látogatásával?

Legnehezebb feladat volt-ezt a képet innen a királyi várból kijuttatnia külvilágba. A kép öt láb széles és négy láb magas volt; azt nem lehet eldugni.

A király a reggeli órákban dolgozott, mikor más napokon sétáját szokta tenni, s oly óvatos volt, hogy még az olajfestékszagot sem lehetett megérezni rajta, s festőszobáját sohasem feledte nyitva.

Annyit azonban tudott, hogy a 4800 kenyérpusztító közül, akik udvari személyzetét képezik, egyetlen egyet sem talál, akire rábízhasson egy olyan titkot, amit el nem árulni már magában felségsértés.

No nem igaz? Hiszen akármely udvaroncnak azt fogja mondani, hogy „nézd: itt én festettem egy képet, eredj, vidd el, tedd ki a műtárlatba, hadd hallom, mit mondanak róla?” – hát nincs olyan elvetemedett jakobinus, aki őfelségét kitegye annak az esélynek, hogy a hírlapok szemtől szemébe fitymáló gorombaságokat mondjanak neki; hanem annál inkább kötelességének tartandja valamennyi műbírálót eleve suttyomban figyelmeztetni, hogy íme, itt van egy festmény, amelyhez úgy közelítsen minden kritikus, nehogy felségsértést találjon rajta elkövetni.

A király e mű bevégezte utáni reggel ismét lement sétálni a várkertbe; de nem tudott e tárgyban semmi kisegítő tanácsot adni magának. Így jár az ember, mikor háromszázhuszonhat belső titkos tanácsosa van! Akkor nem kap tanácsot, mikor kellene.

Amint a kertre nyíló ajtón ismét vissza akart térni a várpalotába, az ott őrt álló katona útját állta.

„Mi a jelszó?”

A király végignézte az őrt. Magas nyúlánk, ideges ifjú volt: a közkatonák azon időbeli egyenruhája, kávébarna frakk, elöl magyaros zsinórzattal (dualisztikus uniformis), feszesen állt erőteljes termetén; homlokát takarta a fekete sisak sárgaréz tarajjal s fehér-veres-zöld kétfejű sassal az ernyője fölött. Az őr, szuronyát védmozdulatra fogva, állt az ajtó küszöbén. – Nem ismer ön engem? – kérdezé a király.

– A jelszót! – ismétlé az őr változatlan arccal.

A király aztán megmondta a jelszót.

Arra az őr tisztelgett, s utat nyitott a király előtt.

A király még egyszer jól végignézett rajta. Rögtön odaizent azon ezred parancsnokához szárnysegéde által, hogy azt a katonát, ki ma reggel 5 órától 7-ig a várkertre nyíló ajtónál őrt állt, küldjék fel hozzá, mihelyt föl lesz a szolgálat alól szabadulva.

A parancs sietve hajtatott végre. A király meghagyta, hogy azonnal tudósítsák, ha a katona megérkezett, s reggelijét hagyta félbe, midőn jelenték, hogy itt van.

Eltávolított mindenkit elfogadási terméből, midőn a közkatonát maga elé bebocsáttatá.

Odament egészen közel a belépő elé, s sokáig nézett élesen ez arcba.

Ifjú, komoly és szelíd arc volt ez, színe barnás, alig színezett ott, hol az ifjúság rózsái szoktak nyílni; határozott, merész kifejezést adó orr; állán kétfelé váló selymes fekete szakáll; ajkai nemes metszésűek és teltek, a felső ajk fölvetett, szemei nagyok, világlók, feketék, erős, sűrű szemöldök alatt.

– Vegye ön le sisakját – szólt neki a király.

– Katonarend… – mormogá a közember.

– Feloldom alóla.

A közvitéz levette érc fövegét.

Homlokát akarta látni a király. A homlok az, amire az emberi jellem titkai vannak felírva: a homlok tud legtöbbet beszélni.

S ez a homlok nagyon jól egészíté ki az arcot. Egy valódi Mózes-fő állt a király előtt, kétfelé omló sűrű hajával, izomteljes, nagy, széles homlokával. Csak a fénysugár szarvak hiányzottak róla. Talán még azok is megjőnek.

– Mi önnek a neve? – kérdezé a király.

– Tatrangi Dávid.

– Zsidó?

– Nem. Székelyföldi magyar.

– Azért lehet zsidó. Vannak a Székelyföldön magyarok, kik a szombatot tartják meg, kik a keresztelést nem az atya, fiú, szentlélek, hanem az Ábrahám, Izsák és Jákob Istenének nevében végezik, böjtöt és munkaszünetet tartanak zsidó szokás szerint; az újévet a zsidó újév napjától számítják, és neveiket az ószövetségből veszik csupán, s ezért minden felekezettől üldözve vannak. Ön nem a „szombatosok” közül való?

Az ifjú még halványabb lett.

Halk, mély, csaknem zúgó hangja volt: zengő suttogás.

– Ha mondanám, hogy az vagyok, nem volnék az: mert ők titkot nem mondanak ki.

– De én önnek legfőbb bírája vagyok – szólt a király szigorúan –, ki előtt senkinek titokkal nem szabad bírni.

– Igaz – szólt az ifjú –, de egyúttal legfőbb egyházfőm, kinek a gyónás titkát nem szabad elárulni. Gyóntam. Igaz.

– A szombatosoknak két kiváló erényük van – monda a király. – Az egyik az igazmondás, a másik a titoktartás. Midőn utamat állta ön, tudta, hogy mit tesz?

– Tudtam: amit a törvény parancsol.

– S ha én önt erőszakkal megtámadtam volna, meglőtt volna ön?

– Meg.

– És ha önnek saját édesapja jött volna eléje, hogy ajtómon bejöjjön, meglőtte volna azt?

Az ifjú nagyot sóhajtott:

– Meg.

– Pedig a szombatosoknak tiltja a hit az emberölést.

– De az ország törvénye parancsol még a hitnek is.

A király hosszan nézett az ifjú arcába. Látta, hogy a zsinóros kirseyben (katonaposztó) nem közönséges lélek lakik.

– Helyesen tett ön. Én önt ki fogom tüntetni e magaviseleteért. Hallja ön, minő kitüntetést gondoltam ki az ön számára. Egy megbízást akarok önnek adni, amit végre kell önnek hajtani, anélkül, hogy megtudná valaki, hogy a megbízást tőlem kapta. Egy udvaroncomnak, egy cselédemnek nem szabad felőle neszt se fogni.

– Parancsoljon velem felséged.

– A feladat nehéz. Egy öt láb hosszú, négy láb magas olajfestményt kell innen a várból kiszállítani, azt az országos műtárlatba elvinni, kiállítani, anélkül, hogy valaki megtudná, hogy a kép honnan került oda, azt el kell adni igazi értéke szerint, s az árt hozzám elhozni, anélkül, hogy tudná a vevő, kinek a kezébe jutott a vételár. Ért ön engem?

A közvitéz arcán sajátszerű világosság látszott átderengeni.

– Mindent értek.

A király arca kezdett elpirulni. A művész hevülése volt az.

– Hogy fog ön hozzá?

– Nagyon egyszerű az. Fölséged nekem megmondta, minő széles és magas a kép. Fölséged maga szabadalmat adott a hazai művészeknek, hogy festményeiket, miket el akarnak adni, legelőször ide hozhassák, s az udvari képtárban állíthassák fel. Ami azután nem talál tetszésre, az a festőnek visszaadatik. Én a legközelebbi napon, mikor a katonai szolgálat alól szabad vagyok, s polgári öltönyt viselek, egy hasonló nagyságú festményt hozok ide. Az ki lesz téve az udvari képtárban. E képnek a rámájáról felséged, mikor egyedül marad, leveszi a festett vásznat, a másik festményt ráilleszti, s annak a tetejébe ismét az én silány festményemet, amit harmadnapra szépen visszavihetek.

– Nagyon helyes, nagyon helyes! – mondá a király. Annyira örült ennek a megoldásnak, hogy szinte elfeledkezék róla, hogy alattvalói legutolsójával, egy közkatonával áll szemben. – Elmehet ön! – mondá neki.

Azután belépő szárnysegédének kiadta a parancsot, miszerint az imént elfogadott közvitéz, Tatrangi Dávid, ki ma reggel a királyt mint őr feltartóztatá, s addig be nem bocsátá, míg a jelszót nem mondta, e tetteért a hadsor előtt nyilvánosan felolvasott napiparancsban megdicsértessék.

Harmadnap ott volt a király műve az országos műtárlatban.

És aztán egy hétig nem beszéltek a lapok másról, mint erről a képről. Mindenki el volt ragadtatva általa. Tünemény volt az: eredetiség; új iskola. Sokan feltalálták benne a jóslatszerű misztikus jelentést. Mindenki elismeré a kompozíció zsenialitását. Különösen az állatalakban eltalált nagyszerű mozzanat valami nem mindennapi művészi erőről tanúskodott. A technikát itt-amott megrótták benne, de az általános hatás minden bírálót egyaránt feltüzelt. És aztán találgatták a művész kilétét. Ki rejtőzi az álnév alatt? „Polgár Vazul!” Ha keresték volna a Vazul név görög mását „Bazil”, annak az értelméből megtudhatták volna. (Király.)

A király hét napig olyan mohón olvasta a hírlapokat, mint akármely művész.

A hetedik napon azt olvasta, hogy a kiállított mű megvétetett, mégpedig azon az áron, amelyet a művész megbízottja kért érte. Ki vette meg, az még egyelőre titok.

Ah! A király milyen kíváncsi volt rá, hogy mennyit adtak hát a festményeért. Hogy mennyit ér hát a király, mikor korona nincs a fején; csupán koszorú?

Másnap kihallgatási nap volt. Az előjegyzettek névsorában a király megtalálta Tatrangi Dávid nevét is. Az ifjú polgári ruhában jött. Közkatonának audienciát kérni nem volt szabad, hanem polgári ruhát viselni szolgálaton kívül igen, s ezzel elég volt téve a „reglementnek”.

– Fölséges úr, a képet eladtam, tiszteletdíját itt hozom. Hatszáz Árpád-arany. – Dávid átnyújtá a királynak az elefántcsont szelencébe rakott aranyakat, mik a szelence áttört faragványin keresztülcsillogtak.

A király olyan hőséget érzett a homlokában, az arcán, midőn az aranyakat átvette. Hatszáz arany! Az ő saját arcképére verve. A királynak ez idő szerint Magyarország aranybányái háromezernégyszáz font aranyat adnak évenként. Erdély kallóiból háromezer márk színarany jön elő, Ausztria aranytermése harminckét mázsát adózik neki, a folyamok, mik országait átszelik, a Duna, a Tisza, a Maros, az Olt, az Aranyos, a Szamos mind aranyat hordanak magukkal, s amit azokból kimosnak, az is mind a király aranya. A királynak és császárnak civillistája a két országtól tizenötmillió forint; hét millióra megy a magányvagyonának jövedelme; hanem azért a király arca mégis fölhevült, mikor azt a hatszáz Árpád-aranyat a kezében érzé, melyet egy önalkotta mestermű díjában kapott ismeretlenül. – Ez volt az egyetlen, igazi, tiszta hódolat.

Tán egy megnyert ütközetnek nem örült volna jobban.

– Itt hozom a vevő ellennyugtáját is, fölség – mondá Dávid, átnyújtva egy hosszúkásan összehajtott iratot.

– Nincs rá szükségem – monda a király.

– Nekem van rá szükségem, hogy átadjam, fölség.

A király átvette az iratot, s odatevé az asztalán heverő egyéb mindenféle folyamodás közé, miket kihallgatási napon kezében hagynak. Amelyik iratnak őfelsége behajtja a szegletét, az félretétetik és választ kap, amelyiket nem hajt be, az a lomok közé kerül. Ezt nem hajtotta be.

A király keményen szemébe nézett az előtte állónak.

– Bizonyos ön afelől, hogy az eladott kép eredetéről senkinek sem volt tudomása?

– Nem tudhatta senki, s hogy a vevő nem tudta, arról fölséged igen rövid időn a legcsalhatlanabb tanúságot fogja venni.

A király azon gondolkozott, hogy ezt az embert meg kellene jutalmazni. De hogyan? Pénzzel? Hátha magasabb vágyai vannak? Büszke katonajellem. Talán inkább vágyódnék előléptetés, tiszti rang után. Mondja meg ő maga.

– Én önt hűséges eljárásaért óhajtanám megjutalmazni. Van önnek valami kívánsága, amit királyi kegyemmel megvalósíthatnék?

– Van fölség. Óhajtanám fölségedet nem szolgálni tovább fegyverrel.

– Hogyan? Ön meg akarna szabadulni a katonaságtól? Ez a kívánsága? Ön csakugyan szombatos, azok tiltakoznak minden fegyver ellen.

– Ha azt teszik, felség, igazuk van. Az emberölés Isten ellen támadás. A katonai szolgálat szolgaság. A hadviselés országromlás. De én szívesen ontok vért, magamét vagy másét, hitem ellenére is, ha kell, s elvesztem inkább a mennyországot, hogy megtartsam hazámat. A harcban ott leszek fölséged közkatonái között, de most szeretnék szabadulni – öltönyömtől.

– S van önnek valami jogcíme e kívánságra?

– Van, fölség. Egyetlen fia vagyok az apámnak. Üzletünk egy jó hírben álló üveghuta a Székelyföldön, felügyelet nélkül tönkremegy. Apám pedig az őrültek házába van bezárva a Lipótmezőn.

– Akkor önnek teljes joga volt hatósági úton követelni a katonakötelezettség alól fölszabadítását; nem tette azt?

– Lehetetlen volt, fölség. A polgári hatóság azt mondta az apámra, hogy őrült, be kell őt záratni s engem elbocsáttatni; a katonai hatóság pedig azt mondta, hogy apám nem őrült; azt kell szabadon bocsátani, s engem kell besorozni. S most mind a ketten benn vagyunk. Én állok, az apám ül.

– Akkor mégis öné az eldöntő lépés. Ön nyilatkozhatott, hogy atyja elmeháborodott, s e nyilatkozata alapján elbocsátják. – De én nem akarom atyámról azt mondani, hogy őrült, mert nem az.

– Hát akkor meg nyilatkoztassa azt ki, s szolgáljon tovább. Apját pedig bocsássák ki a tébolydából.

– Azt sem tehetem, mert apám jó helyt van ott. Jól bánnak vele, s ő is jól találja ott magát.

– De ezt meg már nem értem.

– Felséged valószínűleg hallotta hírét a „Szentháromságnak”.

A király visszahökkent – hanem a másik percben elmosolyodott.

– Ah! – hiszen a lipótmezei tébolydáról beszélünk. Ott van három őrült, akik közül az egyik atya Istennek, a másik a fiú Istennek képzeli magát, s akikhez azután még egy „szentlélek” is került. S ezek együtt vannak mindig. Nem tudom, mire való az a tréfa a felügyelőségtől?

– Nem tréfa ez, felség. Ezek mind a hárman egy nagy, végtelen eszme üldözésében veszték el eszüket. Mind a hárman tudós, eszes emberek voltak, kik a légben repülés lehetőségét akarták megfejteni. Ez idő tájt sok ember őrült meg ebben. S a vágy oly természetes. A hadtudomány oly fokra fejlődött, hogy a legelső harcban, mely kitör, az emberiség egyik felének ki kell irtani a másikat. A huszadik század utolsó felét járjuk, s az a hit, hogy a kétezered év betöltésével el kell jönni az időnek, mely az örök „Isten békéjét”, az örök „treuga Dei”-t elhozza, az egész világot kezdi áthatni.

– Tehát ön is hisz a millenniumban? Lehetőnek tartja a Chiliasmust? A kétezredik év Isten békéjét?

– Ha emberek akarják, s Isten segít, lehető.

– Beszéljen tovább a három őrültről.

– Az egyik a léggömb kormányozhatóságának tanaiba őrült bele. E rendszerrel akarta lehetlenné tenni a hadviselést. Törekvése az aerosztatika örök törvényeibe akadva, a tudósból őrültet csinált, ki most azt hiszi, hogy ő az atya Isten, ki villámok helyett bombákat és srapneleket hajigál le a földre. A második eltérve a légsúlytan elméletétől, s félrevetve a hidrogén emelő segélyét, a légbeemelkedés elméletét egészen az erőműtani szabályokra fektette. Különösen a „calorigépet” alkalmazva összeköttetésben az „örök csavarral”. Ez meg is tette, hogy e gép segélyével rézsút merev irányban fel tudott repülni a magasba; de gépe nem volt kormányozató, leesett vele, szerencséjére a Balatonba; onnan kifogták: de mire életre jött, meg volt őrülve, s most azt képzeli magáról, hogy ő a fiú Isten, ki már egyszer élő testtel az égbe szállt, s erre erős bizonyítéka a két tenyere, melyet a repülőgépe eltört sodronyai, mikor beléjük kapaszkodott, keresztüllyukasztottak. A harmadik végre az én apám, akit mármost azután, eszmetársulat nyomán, a szentléleknek neveznek, és némi alappal, mert ő maga sokszor mondá magáról, hogy ő a János látományaiban ígért eljövendő „Paraklet”, ki a világot meg fogja váltani minden siralmaitól. Ő is talált fel egy repülő gépet, melynek elmélete a villanyerőn alapszik, üvegből és messingből van az egész. Az első alkalommal, mikor bemutatta azt a közönségnek, a gép szégyenben hagyta: az egész kísérlet a közönség gúnyhahotája közt bukott meg. Nem hagyta abba; változtatott a kondenzátorokon. A második nyilvános kísérletnél megindult vele a kerekes gép; de nem fölfelé, ahogy ő kiszámítá, hanem egészen saját tetszése szerint, a közönség közé; öles villanyszikrákat szórva maga körül, s agyonijesztve az egész népet, mely ekkor dühbe jött apám ellen: őt magát megverte, gépét összetörte, s még kárpótlást kellett fizetnie nehány villanyütött néző számára. Mégsem hagyott fel eszméjével. Megint más terv szerint alkotá meg villanygépét; most már egészen a madár alkatát vette mintaképül, szárnyakat alkalmazott üvegből, rézborítékkal. És gépe csodalatosan sikerült; sajnos, hogy jobban, mint ő maga tervezte. A repülőgép a villanyerő alkalmazásával felemelkedett a magasba, kormányozható is volt; hanem egy új tényező kifeledése miatt olyan erőt fejtett ki, hogy a szárnyak nem bírták meg, az üvegszárny eltörött, s apám a géppel együtt leesett egy erdő közepébe 1200 láb magasból, eltörte az egyik kezét és az egyik lábát, a fél állkapcsát, s csak csodára maradt élve. Ekkor rokonai bezáratták a tébolydába. Engem gyámság alá rendeltek. Most ez a három mártírja a tudománynak a lipótmezei tébolydába van bezárva, s minthogy szerepeiket ők maguk választották, s minthogy egész nap egymással vitatkoznak a legmélyebb tudományos feladatok fölött, azért a tréfás népelme úgy híja őket, hogy a szentháromság. És gyógyíthatlanok maradnak, minden tudományosságuk mellett. Az Atya anastasomaniai rohamokban, rombolásdühben szenved; minden holdtöltekor kényszerzubbonyt kap; a Fiú sitophobiát hozott magával, ételiszonyt, mindennap háromszor erővel kell egy kitört fog helyén keresztül kaucsukcsövön át az ételt a gyomrába vezetni; a harmadik csöndesen viseli ugyan magát, de nem titkolja, hogy amint szabadon bocsátják, újra elkészíti a repülőgépet, s újra felszáll vele.

– Bocsánatért esdem, hogy fölségedet e dolgokkal untattam; de parancsolta, hogy adjam elő, miért nem jelentem ki atyámat őrültnek. Mert nem az. S ha nem őrült, miért nem kérem szabadon bocsáttatását? Mert ez halála volna.

– Mennyi ideje van önnek még hátra a szolgálatból? – kérdezé a király.

Ettől a kérdéstől fázott nagyon Dávid. De csak meg kellett rá felelni.

– Hat hét…

– Micsoda? Hat hét! Hiszen ha sötét börtön, nehéz vas, kínzás, böjtölés volna a kiállni való, hat hétért fel sem sóhajtana egy férfi, azt mondaná rá, holnapután lesz, s akkor vége! S hat heti hátralevő időt egy díszes szolgálatból, melyet az ország törvénye szabott önre, mely nem a hajdan bosszantó „Kamaschendienst”, hanem a polgári hivatással együtt megférő férfias foglalkozás, ebből hat hetet ön különös kegyelemképpen, királyi hatalomszóval kíván magának elengedtetni?

– Ez a hat hét rám nézve egy élet – sóhajta Dávid.

– Micsoda? Akkor ön nekem nem mondott el mindent. Ön üzletről beszélt, üveghutáról, mely ön és atyja nélkül tönkremegy. Önnek más oka van e kéréssel hozzám folyamodni. Mi az?

– Felség, azt nehéz megvallani a király előtt. Egy férfi előtt.

– Ön nősülni akar tán, s „periculum in mora”. Nos, eltaláltam? Akkor kap ön „licentiát”. Elég lesz?

– Nem, felség.

– De hát mi baja akkor?

– Felséged kívánta, hogy megmondjam. Azt a hajadont, ki jegyesem, rokonai, kik szegény emberek és rossz emberek, beíratták a Sabinába.

Erre a szóra egyszerre lángvörös lett a király arca, szemei hadüzenő rémtűztől világlottak: egy megütött király volt ez! Egy király, akinek eszébe juttatják, hogy csak árnyéka annak, aminek nevezik. Egy király, aki egész országa szégyenét egymaga érezi, és akinek azt a szégyent letörülnie nem lehet.

Dávid hódolatteljes nyugalommal állt előtte, s nem rettegett az uralkodó lángba borult arcától, melyet az ő szava gyújtott meg.

– Itt van a hajadon? – kérdé a király.

– Még a fővárosban van.

– Mit akar ön tenni?

– Ha katona nem vagyok, akkor tudom, hogy mit teszek. Szerzek magamnak igazságot a törvényen kívül; ahogy tudják a hozzájuk tartozókat védni az őserdők lakói; ahogy védi a nőt minden országban az, aki férfi. De a közkatona mezében rab vagyok, szolga vagyok. Rajtam a lánc, mely kezemet leköti, s ami polgári ruhában lovagi tett volna, az közkatonaruhában gonosztett. És nekem hosszú az idő, míg ez öltöny leszakad rólam. Hat hét múlva már jegyesem nem lesz ebben az országban. És nem lesz rám nézve a világon.

A király most merően maga elé nézett, és mélyen elgondolkodott. Arca lassankint visszanyerte komoly, nyugodt tekintetét, de a pír csak nem hagyta el azt.

– Hallgasson ön rám. Tartsa féken indulatait mint férfi. Másnak is van baja. Ha azt mind erővel igazítanák el, minden utcán verekednének. Ne tegyen ön semmi heves lépést. Ha önnek arája azon társulatnál van bejegyezve, úgy az csak pénzkérdés. Pénz kell azoknak. Jó nyereségért kitörlik, kiadják. Vegye ön ezt az összeget, amit most nekem átadott. Fizesse ki őket belőle. Ami fennmarad, azt tartsa meg menyasszonya számára hozományul.

II. Árpád odaadta a közkatonának az összeget, amit saját keze munkájával szerzett.

Dávid szemei égtek.

– Felség – rebegé elfogódottan. – Nekem most semmim sincs; magam is semmi vagyok. De ami vagyok és leszek még valaha: az mindig fölségedé lesz. Mondom. (A szombatosok ennél nagyobb esküszót nem ismernek: „mondom.”)

– Még egy szót. Mit fog ön tenni, ha jegyese kezében lesz? Én önt a katonai szolgálat alól föl nem oldhatom; fejedelmi jogom van hozzá; de ezt nem gyakorlom. Mert ha egynek az elbocsáttatás kegyelem, úgy a többinek a szolgálat büntetés. De segíthetek önön másképpen. Rögtön akar ön nősülni?

– Nem, felség. Nekem nagy feladatom van, melynek megoldásáig nem gondolhatok nősülésre. Technikai feladat.

– S van önnek olyan biztos helye, ahová addig jegyesét menedékbe helyezheti? Ha rokonai rossz emberek, van ilyen menedéke?

– Van felség. A „parabolánnők aziluma”.

A király indulatosan dobbantott a lábával.

– Szerencsétlen! Tudja ön, hogy micsoda hely az?

– Tudom, fölség. Az egy önként összeállott női társulat, mely az országban dühöngő ragály áldozatainak ápolását vállalta magára; elnöke Hermione Peleia cári hercegasszony, ki a Széchenyi-hegyen levő Alhambra-szerű palotáját rendezte be a pestises betegek számára, oda viszem a jegyesemet.

II. Árpád melle nyugtalanul lihegett; most már az ő szemei is égtek. Odanézett fájdalmasan a másik ifjú szemeibe, az vissza az övébe: míg mind a kettő szemeiben megjelent a könny.

Tehát volt valami közös a király és a közkatona között: – a könny.

Voltak hajdan bűvészek, kik jóslatokat tudtak mondani a tükörből, mások egy csepp vízből. Talán ennek a kettős könnynek a tükréből, ebből a két vízcseppből is lehetne jóslatot mondani.

– Jól van – mondá a király és gondola: „Ha az enyim is ott van, legyen ott a tied is.” – Várjon ön még egy percig.

Azzal a király odament az asztalhoz, s egy üres lapra írt nehány sort, azt borítékba tette és aranyszínű guyackkal lepecsételte.

– Tegye ön el ezt a levelet. És aztán menjen dolgára. Vigyázzon, hogy ne hirtelenkedjék. Azonban az emberen néha megtörténik a szerencsétlenség, ha legjobban kerüli is. Ha bajba kerülne ön saját hibája nélkül, akkor adja át ezt a levelet annak, aki önt minden bizonnyal legelőször kérdőre fogja vonni. Ha nem jön bajba, akkor tegye el, s majd csak akkor bontsa föl maga, mikor megvénül, s a tartalék kötelékeiből is kikerül. Nincs benne semmi kegyelem; csak királyi jogos tény.

Azzal inte neki, hogy elmehet.

Aztán jött a király elé még egy sereg megszokott alkalmatlankodó.

Mikor aztán vége volt – nem az alkalmatlankodók sorának, mert az egy archimedesi csavar, hanem a kihallgatási kiszabott időnek: akkor a király belső termeibe távozott. Főudvarmestere és az udvari múzeumigazgató jelentkeztek őfelségénél, fölkérve, hogy kegyeskedjék megtekinteni az udvari képtár számára megszerzett legújabb mesterművet, mely most hozatott át a műtárlatból.

A király valami rosszat sejtett.

Át hagyta magát kísértetni a képtárba, hol egy háromlábú támlányra a legkedvezőbb világításba volt helyezve az újon vett kép.

Jó sejtelme volt. Saját remekműve volt az.

A király homlokán az a középső redő nagyon mélyre talált összehúzódni.

A két udvaronc vette észre e baljós kifejezést a legmagasabb arcon, s azt a magyarázatot adta neki, hogy őfelsége bizonyosan nagyon szigorú műbíró akar lenni, s nem fogja fel első tekintetre e mesteri mű kiváló előnyeit. Siettek tehát alattvalói hódolattal segélyére jönni gyönge felfogásának. A múzeumigazgató elmondá őfelségének, hogy ez a mű nemcsak mint tájkép egy egész új, meglepő genre-t mutat fel, de különösen mint állatfestészeti remek fölötte áll mindannak, amit Troyon, Verboeckhoven, Bonheur Róza és Shelfhout e nemben valaha készítettek; a főudvarmester pedig afelől biztosítá őfelségét, hogy ezen mű valóban általános szenzációt keltett laikusok és műértők között; a külföldet is alarmírozta; a jockey klub különösen el volt ragadtatva a gnú pompás, merész, kifejezésteljes alakjától: úgyhogy ő a legszerencsésebb fogásnak tartja, hogy a Berlinből lesiető műbarátok orra elől elhalászhatta a királyi múzeum számára ezt a képet, mielőtt ezt a külföldiek felárverezték volna rá. Még most megkapható volt egy bagatell árért: ezerkétszáz Árpád-aranyért.

Erre a szóra őfelsége önkénytelenül egy olyan hangot hallatott, mint mikor az ember a fogait szíja, ami a világ minden nyelvén annyit jelent, hogy „ez egy kicsit sok!”

Mire azután mind a két úr sietett legalázatosabban előadni, hogy ez éppen nem ár ezért a remekműért, mert ez megfizethetetlen kincs, dísze ennek a múzeumnak, diadalpéldány!

A király hol az egyikre, hol a másikra nézett, indokolva levő gyanakodással. Mikor aztán végre a főudvarmester arra a témára gyújtott rá, hogy a fejedelemnek illendő a hazai művészetet anyagilag pártolni, s e mecenásság a megvett festmény álnevű szerzőjénél éppen nem vesz kárba, mert amint kitudatott, az szegény sorsú fiatalember, ki keresményéből tartja szegény özvegy anyját, s külakadémiákra szándékozik utazni: – már ekkor nem állhatta meg őfelsége, hogy fel ne kacagjon, s hátat fordítva a képnek és a két udvaroncnak, rögtön ott ne hagyja mind a hármat.

A két udvaronc kellemetlenül meghökkenve nézett egymásra. Ezt nem értették, hogy mi volt.

– Nincs műérzéke – dörmögé keserűen a múzeumigazgató.

– S nincs érző szíve – suttogá sub rosa a főudvarmester.

– Szűkkeblű felfogni a művészetet.

– S szűkmarkú azt pártfogolni!

… Őfelsége pedig sietett az irodájába, hol éppen akkor osztályozták azokat a folyamodásokat, mik kihallgatási napon halomra gyűlnek az asztalán. Kikeresteté magának azt az iratot, amit Dávid adott át.

Beletekintett. Az ellennyugta bizony hatszáz Árpád-aranyról tanúskodott. És aki annak alá volt írva, az a főudvarmester volt.

A király szíve nagyon megkönnyebbült.

Tehát nem volt megcsalva. – Nem a közkatona által. – Az megtartá szavát. A titkot el nem árulta. Mert, ha tudva lett volna az, hogy ezt a képet a király festette, s így a vételár az ő kezébe került, nem számítanának be neki most kétszer annyit a saját magánychatouillja rovására.

A király örült nagyon.

– Tehát mégis érek valamit. Művemért kaptam hatszáz aranyat, s ugyanazért a király másnap már ezerkétszáz aranyat adott az első vevőnek. – Hanem ezt a mesterséget nem folytatom!

Mi az a Sabina?

A Sabina az 1952-ik évben egy hírhedett részvénytársulat, melynek feladata a „házasságszerzés”.

Ezért „Sabina”.

Ilyen intézetre nagy szükség van ez idő szerint. Amily mértékben népesednek a nagy metropolisok, éppen úgy nehezül a férfi és nő közötti tartós viszony kötése. Kinn a falun könnyű az ismerkedés: a legény a leánynak s ez viszont amannak minden jó és rossz tulajdonát kiismerheti, megtudhatja minden ember a másik vagyoni állását, rá is ér, hogy szerelmes legyen, s van akitől tanácsot kérjen; de egy másfél millió, hárommillió emberi ábrázatot összefoglaló quodlibetben, amilyenek a huszadik század fővárosai, ugyan hogy találjon rá Ádám a magához való oldalbordára? Az emberek nagy házakban laknak, ismerősök félmérföldnyi távolban egymástól; akik szomszédok, egymásnak a nevét sem tudják, s ha egyik évnegyed alatt annyira mentek, hogy ismerni kezdik egymást, a másik évnegyedben már odább hurcolkodnak, s soha hírét se hallják többé egymásnak. Aztán senki sem bízik egymáshoz. Minden ember cifra, s minden ember közül kétharmadrész adós a cifra ruhájával. Különösen a szép ifjú hölgyek irányában igen nagy az optikai csalódás. Az ember nem tudja, hogy hercegnő-e az, vagy balett-táncosnő, akinek a hintaja után bámult, s a lesütött szemű kisleány abban a kartonruhában azért jár e olyan szegényesen, mert az erénye nagyon drága, vagy azért, mert nagyon olcsó? És elvégre az ember nem ér rá, még ha célszerűnek találná is, hogy az utcán, a bálban, a színházban válogassa ki a magához való élettársat, hogy ezzel töltse az idejét; hivatala, boltja, üzlete van; lótni, futni, ülni, firkálni, kalkulálni, veszekedni, dolgozni kell egész nap, az ember futtában eszik, futtában szeret, siet fizetni, s szalad a dolgai után.

E súlyos helyzetet kellő időben felfogva alakult a fővárosban (ez időben a conglomerált városokat csak egy néven híják: „Főváros”, valamint a régi római hazáját csupán „Urbs”-nak nevezte) azon emberbaráti részvénytársulat, mely feladatává tűzte ki a nőt kereső férfiak s a férfit meg nem vetendő hölgyek kölcsönös érdekeinek kiegyenlítését. Egy olyan clearinghouse a szívek számára.

A statutumok kiterjedtek:

1. Házasulandó férfiak és férjhez menedő hölgyek méltányos igények szerinti összeköttetésekbe hozatalára.

2. Házassági akadályok gyors elhárítására, válóperek legrövidebb elintézésére.

3. Jó házastársak kiképezésére, nevezetesen, ha valaki például egy elhanyagolt míveltségű leánykát óhajt nőül venni, kinek szegény sorsa nem engedi meg, hogy a magasabb míveltséget elsajátítsa, melyet pedig jövendőbelije megkíván tőle: a Sabina nőképző intézete kész azt átfogadni, s rövid idő alatt oly finom és mívelt és tudományokban jártas menyasszonyt szolgáltat át a vőlegénynek, aminőt – az éppen megrendelt.

Mindezekért az intézet az A, B, C, D, E és F táblázatok szerinti díjakat követeli előleg, folytatólag és eshetőleg.

A Sabina, mint látjuk, tehát igen tisztességes célra alakult.

1947 elején indult meg ötmilliónyi névleges tőkével, amiből be lett fizetve másfél millió. Abból alapítási költségekre elment százötvenezer forint; saját házra háromszázezer forint, felszerelésre százötvenezer forint s nyomtatványokra ötvenezer forint.

Az első esztendőben természetesen kevés volt még a tiszta jövedelem; az pedig tisztán felment az igazgatóság, ügynökség költségeire. Minélfogva azon évben a részvényeseknek csak tizenkét száztólit lehetett osztalékul kifizetnie: – természetesen a tőkéből.

A második esztendőben már nagyszerű mérveket öltött a forgalom, házasulandók serege tódult a Sabinába, mintha az volna az Eldorádó, köttettek szerződések, házasságok megriasztó mennyiségben, s a társulat kénytelen volt még egy házat kibérelni a nőképző intézet számára, mely nem győzte befogadni a Sabina-menyasszonyokat. Ez évben a Sabina 30 száztólit fizetett osztalékul részvényeseinek.

A harmadik évben aztán beütött az ellenhatás. A Sabinából kikerült házastársak kezdtek nem lenni megelégedve egymással. Némelyik akkor vette észre, hogy férges diót vett, mikor már feltörte. A hírlapok, melyek akkor, mikor az intézet keletkezett, jó pénzért egekig magasztalták azt, most tele voltak botrányos esetek felemlegetésével. A Sabinának, hogy jó hírét megőrizze, számtalan szitkozódó férj és feleség hallgatását kellett megvásárolni. Pereket akasztottak a nyakába, azokat elvesztette. Nagyszámú képzett Sabina ott veszett a nőképző intézetében, akitől a vőlegény megszökött az első rátafizetés után. Hanem azért ebben az évben is fizetett a Sabina 25 száztóli osztalékot. Hogy miből, azt ő tudja.

A negyedik évben végre tökéletes lett a bomlás. Az igazgatóság leköszönt, az ügynökség megszökött; a turbulentus közgyűlés új igazgatóságot választott, új hivatalnokokat szerzett, a hírlapok botrányos felfedezéseket hoztak az egész ügykezelés felől, s a parlamentben interpelláció intéztetett a kereskedelmi miniszterhez: van-e szándéka, s ha van, miért nincs, beavatkozni a Sabina veszedelmes bonyodalmaiba?

Ekkor érkezett a Sabina számára egy nem várt segítség.

Egy új konzorcium.

A firma „Mazrur és társai”.

Hogy ki az a Mazrur, azt nehéz megmondani. Oroszországból jött, de azelőtt Sztambulban lakott, Georgiában is sokat élt, s Tuniszban született; sok nyelven beszél, s sok pénze van. Annálfogva nehéz megmondani, hogy kicsoda.

Hogy kik a „társai”, azt inkább lehet tudni: de azt nem „lehet” megmondani.

Elég az hozzá, hogy „Mazrur és társai” átvették a Sabina vezetését, oly módon, hogy a hiányzó hárommillió-ötszázezer forintnyi alaptőkét befizették, a régi részvényeseknek abban az arányban egész részvényeket adtak át, úgyhogy héttized részben a „Mazrur és társai” tulajdona lett a Sabina.

És a következő évben fizetett a Sabina a részvényeseinek száz percent osztalékot!

Valóságos osztalékot; rendesen, szabályszerűen megvizsgált számadások mellett, minden hamis mérleg nélkül száz percentet!

És a másik évben megint száz volt az osztalék száz után. És a Sabina részvényei tízezer forinton keltek a börzén. És a közgyűlésen elhatároztatott újabb ötezer részvény kibocsátása. Az elővételi jogért hatezer forint kínálat a kulisszában!