A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Kincaid (Dirty Duet 3.), 2017

Fordította KISS VIKTÓRIA
(1997–2024) †

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A hatalom csábításában (Más szerepben 1.), 2021

A szerelem bűvöletében (Más szerepben 2.), 2021

Piszkosul gazdag férfiak 1. (New York-i játszmák 1.), 2023

Piszkosul gazdag férfiak 2. (New York-i játszmák 2.), 2024

Copyright © 2017. Kincaid by Laurelin Paige

Published by arrangement with
Bookcase Literary Agency and RF Literary Agency

Hungarian translation © Kiss Viktória, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Török Tünde

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5706-93-8

ELŐSZÓ

Tizenkét évvel ezelőtt

Hét perccel azelőtt, hogy elkezdődött volna az első órám a szemeszterben, kénytelen voltam az átkozott Raymond Aaron Kincaiddel telefonálni.

Jó, valójában nem az én órám volt. A tanrend szerint Martin Velasquez tanította, és az előadásokat tényleg ő tartotta. A mesterképzésen viszont mindenki tudta, hogy a bevezető órái összes házi feladatát a tanársegédeinek adja. És hiába jártam már a mesterképzés második évfolyamába, hiába nem kellett már tanársegédkednem, az óra ugyanazért volt az enyém, amiért telefonálni is kénytelen voltam – mert Raymond Kincaidnek senki nem mondhat nemet. Főleg nem a fia.

Akkor éppen az elvárásait közölte arra az évemre.

– Figyelj minden apróságra, ami kifizetődő lehet! Nem csak a professzoroknak lehetnek hasznos ötletei. Manapság inkább a fiataloknak. Azt a közösségi médiás platformot egy egyetemelhagyó harvardi diák találta ki. Részesedhettünk volna belőle, ha jó körökben mozognál, és az az eszköz látszólag jó karriert futhat be.

Nem emlékeztettem, hogy én meséltem neki a Facebookról.

– Majd nyitva tartom a szemem.

– Arra számítok, hogy Weston év végére igazi sztár lesz. Remélem, ezt említenem sem kell.

Teljesen felháborított ez a téma, ezért nem feleltem. Még ha nem is követelte volna, hogy üzleti partnerének elsős fiával éljek ahelyett, hogy saját lakásom legyen, akkor is mindent megtettem volna, hogy vigyázzak Westonre. Mindig is olyan volt, mintha az öcsém lenne. És hiába a korkülönbség, valamint a közös érdeklődési kör hiánya, ő volt az egyetlen barátom is akkoriban.

Ez egy tudatos döntés volt részemről, ami miatt egy szeretőbb szülő talán aggódott is volna.

Ha Raymond Kincaid aggódott, nem miattam tette.

– Jamison Stewartra és a Sheridan kölyökre is oda kell figyelned.

Az „odafigyelni” azt jelentette, hogy adjak ötöst. Nem merült fel bennem, hogy megkérdezzem, milyen szívességet kért azért cserébe, hogy a barátai ivadékai kitűnő tanulmányi eredménnyel végezzenek a Harvardon, főleg azért, mert a válasz valószínűleg unalmas – befektetésduplázás a King-Kincaidnél vagy egy ígéret, hogy kevesebb szabályozásért lobbiznak majd a pénzügyi szférában –, de azért is, mert az apámmal kapcsolatban a „minél kevesebbet tud az ember, annál nehezebb bűnrészességgel vádolni” szabály alapján éltem.

És nem, nem kerülte el a figyelmemet annak iróniája, hogy a tantárgy neve, melyből jó jegyet kellett adnom ezeknek a seggfejeknek, üzleti etika. Az etika definíciója objektív, engem pedig arra neveltek, hogy a szürke zónában éljek. Nyilvánvalóan.

Már tudtam, hogy nincs ott, amit keresek, mégis végignéztem az asztalomon fekvő névsorokat, mind a perceken belül kezdődő órámra, mind a másnapira.

– Theo Sheridan egyik órámra sem jár.

– Jesszusom! Most csak viccelsz, ugye? – Mintha az én hibám lenne, hogy meghiúsult jogellenes üzletelése.

Felnéztem, hogy lássam, ahogy az első három diák besétál, majd leülnek elöl középen. A korán érkezők. Ők lesznek a buzgómócsingok. A nyalizók. Azok, akik több munkát teremtenek majd nekem buzgóságuk miatt. Magamban már alákat kezdtem pakolgatni az ötöseikhez, mert biztosra vettem, hogy bosszúságot fognak okozni.

Igen, pozícióm hatalommal járt. Nem tettem úgy, mintha nem szállt volna a fejembe. Nem tűnt nagy problémának apám istenkomplexusához viszonyítva.

– Akkor át kell rakatnod.

A legkevésbé sem érdekelte, hogy módomban áll-e ilyesmi, vagy akár hogy Theodore Sheridan szeretné-e, hogy átrakják. Egyáltalán, üzleti szakon tanult a srác?

Raymond számára ezek nem lennének elfogadható kifogások. Az „oldd meg” volt a mottója, ezért kénytelen voltam. Agyam egy része már a legjobb stratégiát tervezgette. Theo talán Markhamhez jár, azt a professzort meg lehet vásárolni King-Kincaid részvényekkel. Ha át kell rakatni, bűvészkednem kell. Biztos voltam benne, hogy a felvételis titkárnak tetszem, ha pedig az az út nem lenne sikeres, lennie kellett valaki másnak a tanszéken, aki elfogadná a megvesztegetést.

– Gondoskodom róla – biztosítottam apámat abban a reményben, hogy lerakhatjuk a telefont. Félig már amúgy sem a beszélgetésre figyeltem. Több diák jött be, én pedig mentális portfóliót készítettem mindegyikről. A tornacipős biztosan elalszik az órán. A Bottega aktatáskás kokaint árul a diákoknak. A rágós figyelemzavaros. A napszemüveges a szakváltást fontolgatja.

A lányok esetében volt egy további kritérium is. Weston megdugná a franciamanikűröst. És az asztala szélére zselés tollakat sorakoztatót. A plasztikázott orrút is. Továbbá a telefonozót, de a mellette ülőt nem, aki már előreolvasott a könyvben.

Az emlegetett szamár, Weston sétált be. Valószínűleg a két oldalára tapadó lányok miatt érkezett csak időben. Az én asztalom a sarokban állt, és amikor nem vett tudomást jelenlétemről, azon töprengtem, vajon annyira lefoglalják-e a figyelmét, hogy észre sem vett?

Ez a teória elbukott, amikor leült, és rám sem nézve rögtön bemutatott nekem.

Majd később bosszút állok rajta, amikor „véletlenül” megemlítem a chlamydia gyógyszerét az új „barátai” közelében. Akkoriban az ilyen apróságok éltettek.

Közben apám még mindig zúgott a fülembe. Amikor legközelebb levegőt vett, közbeszóltam.

– Valami egyéb?

– Ne rázz le, Donovan, mintha a te időd fontosabb lenne az enyémnél!

– Egy perc múlva kezdődik az órám. Szeretnéd, hogy megtartsam a tanársegédi állásomat, vagy telefonáljak tovább, miközben te a hatalmas farkaddal dicsekszel?

– Bájos – mondta ugyanolyan leereszkedő stílusban, ahogy végig beszélt. – Nem. Végeztem. Ja, a MADAR-ösztöndíjas lányra is figyelj! Ne törd magad érte túlzottan, de minél jobb színben tűnnek fel az ösztöndíjasaink, az annál jobb fényt vet ránk.

Már láttam, hogy erre az órára fog járni. Sabrina Lind, egy coloradói lány, aki korán érettségizett. Alacsony jövedelmű családból származik, képes impozáns esszét írni, még ha nézőpontja kissé idealista is. Rá nem kellett figyelnem. Miatta nem aggódtam.

– Igen – mondtam békítően. – Így lesz. Mennem kell.

Aztán kinyomtam, nem hagytam, hogy az övé legyen az utolsó szó. Telefonomat a zakóm zsebébe süllyesztettem, és ekkor úgy éreztem, mintha két részre osztódnék, ami gyakran esett meg velem. Egyik felem nagyon jelen volt a pillanatban, az előttem ülő diákok minden apró részletét észrevettem, tovább alakítottam képzeletbeli profiljukat és olyasmit feltételezgettem, amihez nem volt jogom – de általában igaznak bizonyult.

Alatta viszont sötétebb gondolatok bújtak meg, melyek folyamatosan a fejemben kígyóztak. Alaktalan gondolatok, melyek olykor egy pórázra kötött kutya alakját öltötték, máskor egy frontálisan ütköző autóét, néha egy ködben eltűnt férfiét, esetenként pedig egy víz nélküli tengerben fuldokló fiúét.

Aztán besétált ő.

Az óra hivatalos kezdőpontjáig már harminc másodperc sem volt hátra, az ő arca pedig ideges volt, mintha eltévedt volna odafelé. Attól, ahogy alsó ajkába harapott, félénknek tűnt, állkapcsának állása viszont makacsságot sugallt. Egyszerre volt egyszerű (szinte láthatatlan) és gyönyörű (lélegzetelállító, ha az ember odafigyelt rá). Egyszerre tűnt oda nem illőnek és oda teremtettnek, és mintha nem tudta volna eldönteni, hogy az akar-e lenni, aki parancsol, vagy az, akinek parancsolnak, esetleg a kettő tökéletes ötvözete. Míg nagy, barna őzikeszemével ülőhelyet keresett, kócos lófarkának végét húzkodta, amikor pedig kiválasztotta a székét az első sorban, majd maga alá húzta névtelen Doc Martin hamisítványát, mintha szégyellné a külsejét, már biztosan tudtam, hogy ő az ösztöndíjas lány.

Tudtam, hogy erős diák lesz.

Tudtam, hogy Weston le fog vele feküdni – ha észreveszi.

Tudtam, hogy én mindent meg fogok tenni, hogy ne tegye.

Azt is tudtam, bibliai történetekbe illő meggyőződéssel, hogy ha valaki képes lehet arra, hogy megmentsen engem, akkor az ő.

ELSŐ FEJEZET

Jelen

Megvárom, amíg Westonnel az irodámba érünk és becsukódik mögöttünk az ajtó, mielőtt elmondom neki a gyanúmat.

– Tudja.

– Ki tudja? – néz vissza a csukott ajtóra, mintha a válasz a küszöbön várná. – Sabrina? Miért ne tudná? Nem tudja?

– Most mondtam, hogy szerintem tudja…

Legyintéssel szakít félbe, és kijavítja magát.

– Mármint eddig miért nem mondtad el neki? Elizabeth tudja.

Megdöbbenek, de aztán eszembe jut, hogy talán nem ugyanarról beszélünk.

– Én a merevlemezről beszélek a…

– Igen, igen. Én is. Különben felhívtad volna Nate-et is.

Valójában Nate-et is hívtam, de ő félt egyedül hagyni Trisht a farkasokkal, vagyis a feleségeinkkel, ezért nem élt a lehetőséggel. Weston nincs mindig olyan mélységig tisztában üzleti partnereink életével, mint én.

De persze annyira senki nincs.

Mivel csak ketten vagyunk, kihasználom a lehetőséget, hogy megemlítsem a gyanúmat, és most, hogy tudom, ugyanarról beszélünk, ismét megdöbbenek.

– Elizabeth tudja?

– Házasok vagyunk. Nincsenek titkaink egymás előtt.

Nem tetszik, amire céloz.

– Nekem csak olyan titkaim vannak, amit Sabrina nem bán.

Mintha kételkedően nevetne.

– Mármint azért nem bánja, mert nem tud róla? Hiszen ez a titok definíciója. És ha a feleségem megtudná, hogy szándékosan rejtegetek előle dolgokat…

Nincs kedvem az álszent baromságokhoz, ezért félbeszakítom, hogy tisztázzam a dolgot.

– Mármint nem árasztom el a feleségemet olyan információval, melynek semmi köze az ő mindennapjaihoz és/vagy ami nem érdekelné. Szóval nem éppen titkok.

– Hát, ha nem mondtad el neki, és aggódsz a reakciója miatt, akkor titok.

Nem tudom, miért gondoltam, hogy beszélhetek erről a kiscserkész királlyal. Ideáljai gyakran állnak a valóság útjába. Olykor az embernek lehet oka elhallgatni bizonyos dolgokat, főleg ha veszélyes lehet. Westont is csak az információ természete miatt kevertem bele. Az ellenkezője nem tűnt fairnek.

Most már kezdem megbánni a döntésemet.

Frusztráltan végigsimítok az arcomon, és azt fontolgatom, hogy ejtem a témát. A szivardoboz megfelelő figyelemelterelést nyújt.

– Válassz! – mondom, és kinyitom felé.

Anélkül vesz ki egyet, hogy felmérné a kínálatot. Én az övéhez igazítom a döntésemet – Prensado, borsos, kávés és keserédes csokoládé jegyekkel –, és a következő néhány percet a meggyújtásukkal töltjük. Végtére is ezzel az indokkal csábítottam fel, amíg a feleségeink Nate-et és Trisht figyelmen kívül hagyva stratégiákat dolgoztak ki a cégeinknek, mintha hétfő reggel lenne az irodában, nem vasárnap este a nappaliban a barátokkal.

Így jár, aki modern nőt vesz el. De meg merem kockáztatni, hogy egyikünk sem panaszkodik emiatt.

Weston az, aki – miután elfoglalja kedvenc fotelemet és felteszi a lábát a puffra – visszatér az előző témához.

– Egyébként miért gondolod, hogy tudja?

Leülök a bőr székre az asztal mögött, és megfontolom a válaszomat. Nem arról van szó, hogy mondott volna valamit. Talán ez a baj – hogy nagyon keveset beszélt az elmúlt hónapokban, mintha egy kirakóst próbált volna összerakni a fejében. Először azt hittem, hogy csak az időeltolódás miatt. Londonba utazott néhány alkalommal, hogy segítsen a húgának az újszülöttekkel. Az ikrek furcsa napirendje és szopizási problémái már önmagában is tönkretették Sabrina belső óráját, amikor pedig ehhez társult a repülés és az időeltolódás, mégis mire számítottam?

Amikor viszont tényleg belegondolok, rádöbbenek, hogy talán már előtte is távolságtartó volt. Mindkettőnket annyira lefoglalt a munka, ahogy próbáltuk a sajátunk mellett Dylan feladatait is ellátni, hogy szabadságra mehessen a szülésre, talán nem vettem észre, hogy kezdett eltávolodni.

Vagy talán még annál is korábban történt. Talán már karácsonykor elkezdődött, amikor megkértem, hogy vállaljunk gyereket, ő pedig azt mondta, most nem, és én ennyiben hagytam.

Csakhogy valójában nem hagytam ennyiben, mert újra és újra azon töprengtem, hogy vajon mi veheti rá Sabrinát – egy olyan nőt, aki általában egészen rendben van azzal, hogy dominálom az életét és a döntéseit –, hogy ilyen határozottan ellenálljon valaminek. Az egyszerű válasz az, hogy tényleg nem áll készen egy babára. Érthető. Még csak most lesz két éve, hogy összeházasodtunk. Túl korai még.

De én nem vagyok az a fajta férfi, aki megelégszik az egyszerű válaszokkal, hacsak ki nem zárunk minden más lehetőséget. Nem hagy nyugodni a lehetőség, hogy talán azért óvatoskodik, mert tudja, mit rejtegetek mögöttem a széfben.

Mindezt elmagyarázni Westonnek szörnyen kilátástalan lenne.

– Csak ez az érzésem – mondom helyette.

Bámul rám, mintha akkor, ha elég kitartóan néz, lehámozhatná rólam a rétegeket a szemével. Hiába a legjobb barátom, általában nem osztok meg vele semmi mélyet. Őszintén szólva valószínűleg nem is akarja tudni. De most úgy tűnik, tényleg érdekli, és néhány másodpercig eltöprengek azon, hogy mit mondhatnék neki. Hogy még soha nem voltam ilyen boldog? Hogy megkönnyebbültem, hogy minden barátom talált olyan nőt, aki szereti? Hogy a látvány, hogy ő, Cade és Dylan gyermekeket hoznak a családjukba, szörnyen féltékennyé tesz?

Mivel semmit nem mondok, szavakkal ösztönöz.

– Itt tartod?

– A fali széfben.

– Sabrina nem tudja a kódot?

– De, persze hogy tudja. De ha belenézne, nem tudná, mit lát.

– És teljesen biztos vagy benne, hogy nem nézett bele.

Nem kérdés volt, és enyhe megvetés bujkál a hangjában, mert a megerősítésem nélkül is tudja, hogy megnéztem a digitális naplót, amely minden alkalommal jelez, mikor kinyitják és becsukják a széfet. Még az otthoni biztonsági felvételeket is megvizsgáltam, különös tekintettel erre a szobára. Olyan viselkedés ez, amilyet az emberek általában azoktól a férfiaktól várnak, akik nem bíznak a feleségükben. Számomra ilyen egy átlagos hétköznap, és Weston ezt soha nem értené. – Talán az érzés, amit tapasztalsz, egyszerű bűntudat.

Felemelem a szivaromat, aztán úgy mozdítom a kezem, hogy beinthessek neki.

– Ú, érzékeny virágszál vagy! – Szélesen elmosolyodik, majd elkomorodik. – Ha tényleg tud róla, akkor miért ne mondaná el? Sabrina nem az az alázatos, „a békéért minden” fajta tyúk.

– Úgy fogok tenni, hogy nem utaltál volna az imént egy felnőtt nőre úgy, mintha egy tanyasi állat lenne. – Az pedig, hogy a felnőtt nő az én felnőtt nőm, nehézzé teszi nem fejbe vágni.

– Én csak azt mondom, hogy szerintem felhozná, főleg ha zavarná.

Általában Sabrina érzelmei szakértőjének tartom magam – pedig ő nem mindig érti saját magát –, ezért nagyon zavaró, hogy fogalmam sincs, hogyan reagálna erre a bizonyos – rendben, kimondom – titokra.

Vagy talán éppen az a baj, hogy tudom, hogyan reagálna.

Viszont Westonnek igaza van – felhozta volna. Határozottan.

De valami akkor sem stimmel vele. És ha Weston elmondta a feleségének, akkor még több okom van gyanítani, hogy Sabrina hamarosan megtudja, ha ugyan eddig nem tudta meg. Basszus, akár ebben a pillanatban is erről susmusolhatnak odalent.

– Tényleg elmondtad Elizabethnek?

– A konkrétumokat nem. Semmit, amit elmondana Sabrinának. Csak hogy még mindig teszel szívességeket az apádnak.

– Én nem… – Érzem, milyen frusztráltnak tűnök, és újrakezdem. – Nem teszek neki szívességeket.

– Megkerestél egy merevlemezt, tele olyan információ másolatával, mely tönkreteheti a cégét és börtönbe juttathatja őt. Ez hogy ne lenne szívesség?

– Nem kért rá. – Az, hogy elismerem, saját indíttatásból tettem, nem hangzik sokkal jobban.

Az, ahogy Weston rám néz, megerősíti, hogy pontosan ezt gondolja ő is.

Hátradőlök a székemen, és pöfékelek a szivarommal.

– Én nem miatta aggódtam, rendben? Cade kedvéért nézettem utána valaminek még régebben olyan emberekkel, akik tudják, hogy kell bánni a kényes információval, és amíg tárgyaltunk, azt mondták, hogy valaki próbál információt eladni a King-Kincaidről, mire… kíváncsi lettem.

Weston ujjai között sodorgatja a szivart, és bólogat. Nem sokkal azután mondtam el neki, mim van, hogy megszereztem, de a részleteket most hallja először. El tudom képzelni, mi jár a fejében, hogy elképzeli magát ugyanabban a helyzetben – vajon ő kíváncsi lett volna? Nekem nem kell ezen gondolkodnom, elsétált volna. Westonnek sikerült eltávolodnia az apáink cégétől, legalábbis fizikailag, ha érzelmileg nem is, már egy jó ideje.

Rólam az ellenkezője mondható el. Nagyjából apám összes ügyével kapcsolatban érzéketlen vagyok, de több dolgában is benne van a kezem. Nemcsak azért, mert Westonnel mindketten a családi üzlet részvényesei vagyunk még mindig, hanem mert szeretem, ha tudok dolgokról. Mindenről. A jóról és a rosszról, főleg a rosszról.

Ez az információ az utóbbi kategóriába esett. Nem tudtam, hogy az apáink meghamisították a könyvelést és arra használták a cégüket, hogy pénzt mossanak valamiféle gyanús, kelet-európai oligarcháknak, amíg meg nem láttam az adatokat. Egy ideje terjeng már a szóbeszéd, hogy a King-Kincaiddel nincs minden rendben – hittem is a pletykának –, de semmiben nem rejlett akkora potenciál a tönkretételükre, mint ebben. Biztosan tudták, hogy vészesen közelednek ahhoz, hogy elkapják őket, mert mint kiderült, felvettek egy technikust, hogy takarítsa le a számítógépes rendszereikről a helytelen tetteik minden nyomát. A fazon látszólag nagyszerű munkát végzett – a cég könyvelése tökéletesnek tűnt, amikor januárban átvizsgáltam –, de megőrzött egy biztonsági mentést, valószínűleg azért, hogy egyszer zsarolásra használhassa.

Amikor megtudtam, hogy nála van, gondolkodás nélkül felajánlottam, hogy megveszem tőle. Fáj belegondolni, mennyit fizettem végül a merevlemezért. Ettől Sabrina már önmagában kiborulna.

De jól tudom, hogy nem nézte át a bankszámlákat, ahogy minden mást is tudok róla – mindent megteszek, hogy tudjam.

Amikor befejezem a magyarázatot, Weston felteszi a kérdést, melyet újra és újra feltettem magamnak, kielégítő válasz nélkül.

– Akkor miért nem hagytad egyszerűen, hogy zsarolják az apáinkat? Ahogy te is mondtad, Raymond nem kért erre.

A legjobb választ adom neki, amit sikerült kiötölnöm.

– Mert tudtam, hogy oldjam meg. Ezért megtettem.

Nevetése sóhajba fullad.

– Már megint azt hiszed, hogy csak te vagy képes bármit elintézni. – Előrébb csúszik, aztán a múltbéli tapasztalatokból táplálkozó állhatatossággal mutat rám. – Tudtad, hogy keveredj bele. Ha elintézted volna, már nem aggódnál miatta. Nem tartanád még mindig a széfedben… mennyi is, két és fél évvel később? Egyszerűen azt tervezed, hogy örökké ott tartod? Miért nem semmisítetted meg?

Újabb megválaszolhatatlan kérdés.

Weston fejét ingatva dől hátra.

– Mondd el Raymondnak, hogy nálad van! Hadd döntse el ő, mit tegyetek vele! Fizettesd vissza vele! Ennyivel tartozik neked.

Székem karfájára könyökölök, aztán államat a kezembe támasztom.

– Te ezt várod tőlem?

– Nem, nem, nem. Én ebből kimaradok. – Úgy fordítja a szivarját, hogy megnézhesse a címkéjét. – Ez új. Tetszik.

Figyelmen kívül hagyom témaváltási szándékát.

– Szóval nem gondolod azt, hogy a rendőrségnek kellene adnom?

– Ha ezt gondolnám, sem mondanám ki. Nem hagyom, hogy rám hárítsd ezt a felelősséget.

Tudom, hogy nem igazságos, amit mondani készülök, de ez nem akadályoz meg abban, hogy megtegyem.

– Nem, hagyod, hogy egyedül küzdjek meg vele. Mint mindig.

– Jaj, ezt ne csináld! Te vállaltad magadra. Nem sajnállak miatta.

– Nem, inkább önelégült vagy miatta.

Felém fordul, és amikor kihívóan nézek rá, hogy próbálja csak meg tagadni, ő nem teszi.

– Hát, igen. Igen, az vagyok.

Egykor sajnált volna. Mindent megtett volna, hogy segítsen viselni apáink törvénytelen üzletelésének szégyenét. Elizabeth jót tett neki. Fejlődött. Általában örülök neki.

Ebben a pillanatban viszont megvetem.

– Olyan kurafi vagy.

Nevet a régi viccen, amitől eltűnik arcáról a szentfazék kifejezés.

– De komolyan, D, ha miattam kapaszkodsz még mindig ebbe, ne tedd! Én képes vagyok vele megküzdeni. Ha meg kell őket védened, akkor tedd meg! Én nem hibáztatlak érte. Raymond a véred. Megértem. Bonyolult. Én is így érzek Nashsel kapcsolatban.

– Ha viszont nem rólam vagy róluk van szó, akkor ki kellene találnod, miről. És el kellene mondanod Sabrinának. Ő a feleséged. Segítenie kellene az ilyesmiben. Hagyd neki! Garantálom, hogy emiatt vannak a kusza érzelmeid.

Én mindig előbb bíznék a saját gyanúimban, mint Weston garantálásában, de átgondolom, amíg némán pöfékelünk a szivarunkkal.

Néhány perc múlva, amikor még mindig nem gondoltam meg magam, kopogtatnak az ajtón.

– Igen?

Nyílik az ajtó, és Nate jelenik meg a másik oldalon.

– Megzavarok valamit?

Weston válaszol, mielőtt én tehetném.

– Végeztünk. Gyere csak!

Hagyom Westont beszélni, és úgy gondolom, hogy ez összekovácsoló pillanat volt kettőnk között. Őszintén szólva jobban teszem, ha Nate-tel beszélek. Az ő erkölcsei közelebb állnak az enyémekhez – nevezzük őket lazának –, ha a saját apja lenne a dologban, akkor is képes lenne elvonatkoztatni az érzelmeitől.

De azt gyanítom, ideje visszatérnünk a buliba.

– Sabrina és Elizabeth elfogyasztották már élve Trisht a szakmai beszélgetésükkel?

Nate odajön hozzám, és elveszi a szivaromat egy szippantásra, mielőtt válaszolna.

– Hát, ami azt illeti, most már a háztartásról beszélnek.

Trish számára ez a téma még rosszabb lehet.

Westonnel váltunk egy pillantást.

– Akkor lemegyünk – mondjuk egyszerre.

Nate egyetértően bólogat, ahogy visszaadja a szivaromat.

– Kár. Ez finom.

– Vigyél egyet az útra! És Trishnek is! Ízleni fog neki.

Miután eloltjuk a szivarokat, és elteszünk néhányat Nate zsebébe, elindulunk le a nappaliba, ahol társaságunk maradéka gyülekezik. Kicsi összejövetel. Weston és Elizabeth néhány napra a városban vannak a fiukkal és hat hónapos lányukkal Weston édesanyjának születésnapjára. Ma a nagyszülők vigyáznak a gyerekekre, Sabrina pedig felajánlotta, hogy vendégül látja őket.

Általában nincs túlzottan oda az ilyesmiért, de egészen jól csinálja, amíg az összejövetel kicsi és személyes. Várok egy pillanatot, amikor leérünk, részben azért, mert szeretek végignézni egy szobán, mielőtt belépek, de főleg azért, mert szeretem őt nézni. Orcája kipirult, bőre ragyog. Az előtte álló érintetlen pezsgő elárulja, hogy részéről ez valódi szórakozás. Annyira jól érzi magát, hogy majdnem képes vagyok figyelmen kívül hagyni a szeme alatti halvány karikákat, és meggyőzni magamat, hogy ott látok problémákat, ahol nincsenek.

– Csak így lehet gyereket vállalni – mondja Elizabeth, valószínűleg azt reklámozva, ahogy együtt nevelik a gyereküket Westonnel, valamint a baba anyukájával és az ő párjával. Annyira élvezték mindannyian, hogy megismételték, ezúttal in vitro megtermékenyítéssel, hogy Elizabeth Weston spermájával megtermékenyített petéit beültessék Callie méhébe.

Meg merem kockáztatni, hogy van jobb módja a gyerekcsinálásnak, de örülök nekik.

Trisht hasonlóan kevéssé nyűgözték le.

– Ezt magyarázzátok csak Sabrinának! Én nem veszem be.

Elizabeth a feleségemhez fordul, készen meggyőzni őt, én pedig tényleg örülök, hogy időben érkeztem ahhoz, hogy ezt halljam.

De mielőtt Elizabeth bármit mondhatna, Sabrina feltartja a kezét.

– Észben tartom. Ha valaha gyerekem lenne. – Alig fejezi be a beszédet, amikor felkapja a tekintetét.

Mosolya lehervad, amint meglát.

Azon töprengek, vajon mit árult el neki az arckifejezésem, vagy hogy egyáltalán kellett-e látnia. Már akkor tudta, hogy árulás, mielőtt kiejtette a szavakat. Amikor arra kértem, hogy csináljunk gyereket, azt mondta, most ne, ami nagyon messze van attól, hogy soha.

Hirtelen feláll.

– Van desszert is! Most, hogy mindenki visszaért, tálalom. Ki kér tiramisut?

Lenyűgöző. Sikerült elkerülnie minden további kérdést az anyasággal kapcsolatban Elizabethtől, aki helyette azt kérdezi, hogy Sabrina maga készítette-e a süteményt.

A feleségem felnevet, és mintha nem is lenne rejtegetnivalója.

– Nem. Egyetlen dolgot vagyok képes elkészíteni a konyhában, és az nem ez. Viszont Jean Claude Martin, a Gaston’s főszakácsa külön nekünk készítette ma, és bár a francia ételről ismerik, a tiramisuja elképesztő.

De én ismerem.

Gesztusai nem kerülik el a figyelmem.

Ezért, miután elindul a konyhába, én is elhagyom a szobát.

– Keresek hozzá egy jó desszertbort.

Aztán követem őt, mert akár el kellene mondanom neki a titkomat, akár nem, most csak ő érdekel, basszus!

MÁSODIK FEJEZET

A konyhaajtó még mindig leng Sabrina után, amikor utolérem. Rám pillant, nem tűnik meglepettnek, hogy lát, mert nyilvánvaló volt, hogy követni fogom. Nyilvánvaló, hogy nem szabadulhatok a fullasztó érzéstől. Ő jól tudja.

Jól tudja, mégis mindenáron jelentéktelen dolgokról akar fecsegni, mintha bármilyen más irányba terelhetné a beszélgetést.

– Tényleg nem vártam azt, hogy Jean Claude feltakarít maga után – mondja, miközben vállával becsukja a hűtőajtót, kezében a desszertes edénnyel. – Mármint hálás vagyok, Myrna értékelni fogja, amikor holnap jön takarítani, de ma mindent tűvé tettem a borsőrlőért. Végül a kamrában találtam meg. – Leteszi a tálat a pultra, a kistányérok mellé, melyeket korábban készített oda, aztán nyitogatni kezdi a fiókokat. – Szeretnél fogadást kötni azzal kapcsolatban, hogy vajon hol lelem meg végül a spatulát? Elvileg… ó, itt van! – Feltartja a rozsdamentes acél eszközt, és elmosolyodik. – Szerinted mekkora adagokat szedjek?

Biztosan sok férfi bedőlne ennek a figyelemelterelésnek, és őszintén szólva nem tudom őket hibáztatni. Gyönyörű így – haja egyik szemöldökére omlik, ajkai kissé eltávolodnak egymástól, szeme könyörög, hogy harapjak rá a csalira. Harapjak már rá a csalira!

De nem teszem.

– Szerinted tényleg azért jöttem ide be, hogy az átkozott tiramisuról beszéljünk?

Leolvad arcáról a mosoly, de még mindig nem leptem meg. Nekiáll szelni a desszertet.

– Azt reméltem, hogy segíteni jöttél.

– Természetesen. Szívesen segítek, miközben vitázunk.

Valószínűleg nem volt jó ötlet azt feltételeznem, hogy veszekedni fogunk. Máris összetűzéssé tettem, pedig csak beszélgetnünk kellett volna. De már kimondtam, szóval kár lenne meghátrálni. Odalépek a kávéfőzőhöz, melybe már bekészítette a vizet és a frissen őrölt kávét, és megnyomom a gombot, mielőtt nekiállnék a faggatásnak.

Ő szólal meg először.

– Donovan, kérlek! Nem ez a megfelelő pillanat.

Becsukom a számat, és összeszorítom az állkapcsomat. Erősen.

Persze, igaza van. Baromira nem a megfelelő pillanat. Sem hely. Nem vagyok megfelelő mentális állapotban, és valószínűleg ő sem. El kell ismernem, hogy a beszélgetésnek várnia kell.

De mérges is vagyok.

Nemcsak azért, mert lerázott, hanem mert a lerázás azt jelenti, hogy tényleg beszélnünk kell, amikor lehetett volna annyi is, hogy: Jaj, Donovan, én csak szerettem volna, ha békén hagynak. Vagy: Csak kicsúszott. Persze hogy valamikor lesz gyerekünk.

Így már tényleg nagyon nem szeretném ejteni a témát.

Kényszerítem magamat, hogy csukva tartsam a számat, amíg mögé sétálok a borhűtőhöz. Végig sem nézek a lehetőségeken, csak megfogom az első rizlinget, majd becsapom a hűtőajtót, ami meglehetősen haszontalan és nem kielégítő a szélén lévő gumitömítés miatt.

Tényleg távozni szándékozom az üveggel. Frusztrációm viszont túl jelentős ahhoz, hogy rejtegethessem a vendégeink előtt. Nagyobb, mint ez a pillanat. Mint ez az este. Olyan férfi vagyok, aki elvárja, hogy irányíthassa a körülményeket, olyan, aki – hiába van ebben némi toxikusság – elvárja, hogy irányíthassa a feleségét, és Sabrina olyan fajta nő, aki istenné tett azáltal, hogy házasságunk legtöbb szegmensében átadta az irányítás jogát.

Ebben a szegmensben viszont megvonta tőlem.

A szükség, hogy visszaszerezzem a hatalmat, elemi vadsággal tör rám. Ahelyett, hogy elmennék mellette, megállok mögötte, és jóleső puffanással csapom le az üveget a konyhapultra. Feleségem összerezzen, de én nem mozdulok. Falként állok a hátánál, testhőm az övével elegyedik. Fél tőlem, ahogy ennek lennie kell, mert a félelem felizgatja, érzem az illatán. Válla felett látom, ahogy megkeményedett a mellbimbója és felszínessé vált a légzése. Kezeimet a két oldalára teszem, ezzel foglyul ejtem, és ezúttal elakad a lélegzete.

Én pedig merev vagyok.

Kemény péniszemet derekának nyomom, miközben mögötte elnyúlok, hogy megfogjam az egymásra halmozott tányérok mellett heverő konyharuhát. Mindkét kezemmel megfogom egy-egy végét, aztán felhúzom a bal válla felé, majd lassan a nyakához.

– Donovan! – suttogja, de már semmi meggyőződés nincs benne. – Ennek sincs itt az ideje.

– Talán nincs. De ezt nem kell kérnem.

Megremeg, ahogy megszorítom a nyakán a rongyot. Nem olyan szorosra, hogy ne tudja kimondani a menekülőszavát, ahhoz viszont eléggé, hogy tudja, ki a főnök. Nem igazságos, elismerem. A mostanság köztünk feszülő távolság nem tartott vissza minket a dugástól, attól viszont igen, hogy „kényszerítsem”, és most döbbentem rá, mennyire hiányzott neki. Hiányzott neki, kétségbeesetten. Túlságosan vágyik rá. Attól, hogy a barátaink csupán néhány lépésre vannak tőlünk, csak még inkább felizgul.

Ezért hiába szörnyű az időzítés, nem használja a menekülőszavát.

De küzdeni fog ellenem.

Első próbálkozása nem túl merész. Elsuttogott könyörgés csupán.

– Ne csináld ezt!

– Nem hiszem, hogy megmondhatod nekem, mit csináljak. – A konyharuhával húzom magam felé, hogy teste hozzám simuljon, aztán mindkét végét egy kezembe fogom, hogy amikor hátrahúzza a karját, hogy megüssön, szabad kezemmel megragadhassam a csuklóját és közénk ránthassam a karját.

– Kérlek!

Erősebben kezd küzdeni, ezért én erősebben húzom a karját, amíg fel nem nyög a kellemetlenségtől. A hang táplálja izgatottságomat, és múltbéli önvizsgálataim során megtanultam, hogy nem azért, mert a fájdalma izgat fel. Közvetetten talán táplálja a vágyamat, mert engem az ő élvezete izgat fel, és tudom, hogy az ilyen küzdelemtől gerjed be, de ezen túl azért élvezem ezt a hangot, mert ez azt jelenti, hogy ebben a pillanatban gyenge. Ebben a pillanatban túl sok neki, kénytelen behódolni nekem.

Én pedig ezt akarom – azt, hogy behódoljon. Alávesse magát nekem. Akár magától adja át, akár meg kell küzdenem érte, nekem bárhogy jó. Csak az érdekel, hogy végül tudja, igazán és teljesen az enyém.

Eltökéltem, hogy belehatolok. Amint lehet. Elmém előterében ez a gondolat lüktet, de azért arra rájövök, hogy nem lenne ideális teljesen beborítani őt kakaóporral és mascarponéval. A ronggyal durván húzom arrébb a pult mentén, aztán elengedem, hogy összefoghassam a két karját, majd egyik kezemmel a csípőjének préselhessem őket.

Másik kezemmel a mellét elfedő szatén anyagot húzom félre addig, hogy kiszabaduljon ruhájából az egyik melle. Nem visel melltartót, ezért rögtön kibuggyan telt keble. Megpöccintem kemény mellbimbóját, majd a kezembe fogom. Hátával homorít azért, ahogy tartom, és ebben a pózban kidudorodik a melle, amitől teltebbnek tűnik, és istenemre mondom, kísértésbe ejt, hogy megfordítsam és lakmározzam a melléből, hiába van társaságunk.

Mintha tudná, mi jár a fejemben, így szól:

– Vissza kell… – mennem a tiramisuval, akarná mondani. – Neked pedig meg kell… – állnod.

Nem mondja ki a szót, de persze azzal sem állíthatna meg. Nem a melle a célom, ezért nem állok meg, a mellbimbóját csavarom, amitől felsikkant, mire még több vér áramlik a farkamba, aztán elengedem a mellét, hogy felhúzzam a derekára a szoknyáját.

Újra küzdeni kezd, tekereg, próbál lelökni magáról.

– Csak hagyd, hogy megtörténjen! – szólalok meg, mert tudom, hogy hangom leereszkedő nyugodtsága valószínűleg felbosszantja. Kalapál tőle a szíve. Lüktet tőle a csiklója.

– Baszd meg!

– Hát, ha ezt akarod… – Lábammal széttárom a combjait, és teljesen átkarolom, amikor harcolni próbál. Nem egyszerű letolni a bugyiját egy kézzel, főleg mert próbál a lábamra lépni. Amikor lehajtja a fejét, túlságosan leköti a figyelmem, hogy rádöbbenjek, a kezembe akar harapni. – Az istenit, Sabrina!

Meglepetésemben lazul a szorításom, ő pedig megmenekül, és felém fordul. Arcáról düh árad. És gerjedelem. Tekintete kemény és tüzes, és hosszú idő óta először érzek valódi kihívást hatalmi egyensúlyunkra.

Megállhatnék.

Meg kellene állnom.

De aztán meglátom a konyhai ollót a kések között, és mielőtt alaposan átgondolhatnám a döntésemet, már a kezemben is van, és hozzásimulok, a pengét a torkához nyomva.

Nagyot nyel, én pedig attól félek, hogy talán túl messzire mentem. Theo Sheridan kést tartott a nyakához, szétvágta a ruháját és az életét fenyegette. Hirtelen leeresztem a kezemet, és szabad kezemmel megfogom az arcát.

Aztán megcsókolom. És elmondom neki, hogy szeretem. Nem szavakkal, hanem az ajkaimmal.

A csók birtoklóvá válik. És erőszakossá. Mire öklével a vállamat veri, már sikerült az olló pengéjét a bugyijához vinnem. Néhány vágással sikerül eltávolítanom.

– Bejutok abba a punciba. Ne próbálj már harcolni ellene!

Hagyom, hogy az olló a földre essen, aztán megfordítom, hogy kiengedett haját az öklömre tekerhessem, felsőtestét pedig a pultra dönthessem. Nyöszörög az erőtől, ahogy hozzáérek, én pedig annyira vágyom célom elérésére, hogy azon töprengek, vajon képes lennék-e most megállni, ha használná a menekülőszavát.

Mindenesetre nem teszi.

Némi küzdelem után a cipzárammal előveszem a farkamat, és odaillesztem. Tudom, hogy nedves – látom, hogy az, érzem izgalma illatát –, de úgy vágom belé, mintha száraz lenne. Mintha súrlódásra számítanék, mintha erőre lenne szükség, hogy olyan mélyre hatoljak benne, amennyire szeretnék. Amennyire szükségem van rá.

És így dugom meg.

Dühösen. Tenyeremet az arcán tartom, hogy leszögelljem, még amikor karmolni is kezdi a kezemet. Combom az övének csapódik. Farkam szélsebesen mozog benne. Enyém az irányítás, és annyira beleszédülök a hatalomba, hogy alig vagyok képes megtartani.

Csak akkor térek észhez, amikor Sabrina kezd összeszorulni körülöttem.

Némileg.

Eléggé ahhoz, hogy lelassítsak, vegyek egy mély lélegzetet és elgondolkodjam, hogy mi a fenét művelek.

Pislogva jutok ki a ködből, és felmérem őt. Farkamat a nedve áztatja, közel járt már. Hirtelen lassításom elkergette az orgazmusát.

Tehát dolgom van.

Átkarolom, és megkeresem a csiklóját.

– Mutasd, hogy mennyire vágysz rá! – követelem, figyelek, hogy megtartsuk az erőszaktevős színjátékot, amíg hüvelykujjammal dörzsölöm. – Mutasd, milyen jó érzés a farkam, és megállok!

– Utállak – veti oda. – Szörnyeteg vagy. – De ismét összeszorul, farkamat nedves melegség önti el.

A haját húzom, amíg nyaka hátrafelé hajlik, el a pulttól.

– Mutasd!

Mutasd, hogy erre vágytál!

Mutasd, hogy nem vagyok valójában szörnyeteg!

Mutasd, hogy a beteges kapcsolatunk még mindig működik!

Amikor széttörő üveg hangja hallatszik a szomszédos szobából, már közeledik.

– Ne engedd el! – figyelmeztetem. – Őrizd meg! Nem állok meg, amíg el nem élvezel.

Felemeli a fejét, és az ajtó felé fordítja, próbál hallgatózni, de szűk marad. Én több nyomást helyezek hüvelykujjammal a csiklójára. Növelem lökéseim ütemét. Hallgatjuk a barátaink hangját, ahogy sietnek feltakarítani a rendetlenséget. Nate szalvétákat emleget. Elizabeth Sabrinát szólítja. Valaki hamarosan értünk jön.

– Még akkor is dugni foglak, amikor besétálnak – ígérem neki. – Nem állok meg, amíg a farkamra nem élvezel, basszus!

Ez megteszi.

Halk kiáltással robban fel. Teste még mindig reszket, amikor kihúzom és elteszem a farkamat. Felkapom a konyharuhát a földről, ahova leesett, és megtörlöm a rizlinges üveget, amikor pedig Trish belép az ajtón, én már felé sétálok.

– Nagyon sajnáljuk, de történt egy kis baleset…

– Rajta vagyok az ügyön – szakítom félbe, és kifelé terelem, hadd szedje össze magát a feleségem zavartalanul. – A seprűt abban a szekrényben tartjuk.

Meglepő módon jobban érzem magam, hiába a merevedés, melyet sikerül elrejtenem a takarítással. Míg az üvegszilánkokat gyűjtögetem, emlékeztetem magamat, hogy valójában nem hiszek Istenben, de közben imádkozom, hogy Sabrina tudja, még messze nincs vége a beszélgetésnek közöttünk.