Deák Szilvia

Ki fizeti a múzsát?

Kortárs monodráma József Attila emlékére

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Deák Szilvia

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB: 978-963-634-142-8

Ágenda Kiadó

Debrecen

2025

Duna-part. Alkonyat. Napjaink.

Egy harminc év körüli magas, vékony férfi belép a színre. Fehér inget, fekete nadrágot visel, kezében mobiltelefon. Leül a József Attila szobor mellé. Tűnődve nézi a Dunát, majd a szobor felé fordul.

– De nagy vagyok, mióta nem vagyok. Sejtjeimben 120 év emlékezete, szívemben a nyár illata kering. A boldogságot nem ismertem. Közkinccsé tettem a lelkem. Mindig azt szerettem, aki engem nem, aki engem szeretett, azt meg én nem szerettem tiszta szívvel. Gondolom, így van ez manapság is. Lehet, a sors azért küld utunkba viszonzatlan, lehetetlen szerelmeket, hogy ebből a fájdalomból, gyötrődésből szülessenek a versek. Lehet, tudat alatt mi választjuk ezeket az embereket. Hiszen ha boldog a költő, akkor nem ír, hanem éli az életét.

Végtére is, mire emlékszik vissza a költő? A múzsákra, akik nélkül nincs költészet. Bárhogy is alakult a kapcsolat, drámai szakítással végződött vagy szelíden hunyt ki a láng, az eltűnt idő távlatából minden letisztul, minden a helyére kerül. Beszőtte a csend és a szép emlékezet.

A szín vörös fénybe borul. A férfi a mobiltelefonján fotókat nézeget.

– Az első szerelem a szívbe gravírozza magát, még az idő sem mossa ki. A Makói kollégiumban Gebe Mártuska testesítette meg azt az ideált a szerelemről, amit addig csak könyvekből ismertem. Verseimmel ostromoltam, hol az ajtaja alatt csúsztattam be, hol a kezébe adtam. Azt hiszem, jobban szerette a verseimet, mint a személyemet. Gebe Mártuska volt a bimbózó tavasz, gyöngyvirág illat a májusi éjben. A várakozás, a vágyakozás egy olyan érzés után, amit előtte még nem éreztem. Az első szerelem még vakmerő, mert nem ismeri a csalódást. Csókot mer kérni versben. De mikor csalódik, nem tudja hogyan viselkedjen, mert nincs benne tapasztalata. Ha az első szerelem viszonzatlan, vajon nem ezt a sémát követjük-e egész életünk során? Egy szerelmi bánat nem a világ vége, de nekem tizenhét évesen az volt.