GALÁNTAI ZOLTÁN

LABIRINTUSREGÉNY

Budapest, 2024

Tlön – Budapest

ELSŐ RÉSZ

A tlöni Könyvtáros

Nyár Budapesten

Mars hegy, Kalifornia

Világok harca. A marsiak

naplórészlet: szekták

Gepidia Magna

Zajok

Egy írás megfejtése

A Tlöni Nagykövetség

Szórólap terve a Tlöni Nagykövetség népszerűsítésére

A szomszéd lakó

A repülés három módja

Houdini

Rakétakilövés Budapesten

MÁSODIK RÉSZ

Filozófiai eszközök

Tristram Shandy

Eretnekség

Budapestek

A csepeli szabadkikötő

Újságcikkek

naplórészlet: a felhők felett

A léghajó

Tlöni útikalauz

Lápvidék

Egy nem létező könyvről

HARMADIK RÉSZ

Budapest kövei

Atlantisz – Budapest

Tlöni közmondások

Csillagképek

Angyal és zene

A tlöni álmokról

Vallásháború

Lowell naplója

A tlöni elbeszélő művészetről

Kagylóhéjak

naplórészlet: az emberiség jövője

A malomtó

Velem könyvek történnek

Az első ember

Előszó az Első Tlöni Enciklopédiához

A legyek

Kutya és sakál

Tlöni tigrisek

Így halunk meg

NEGYEDIK RÉSZ

Az újraíró

naplórészlet: a Nagy Szovjet Enciklopédia Elveszett Kötete

A labirintusban

A kikiáltó

Manók

naplórészlet: tlöni mitológia

A Zahír

Menekülés

A sakálok csillaga

Áttűnések

Az énekesmadár dala

Tlöni könyvek

Berkeley világa vagy a kő

Repedések

ÖTÖDIK RÉSZ

Egy elveszített könyv

Élet a csillagokon

A rovarok enciklopédiája

Őselemek

Munkanapló: a tárgynyelv

Tethys: az ősóceán

Homokszemek: csak homokszemek

A tlöni logikáról

A korcs kutya

A tlöni történelemről

A pallos markolata

naplórészlet: metateológia

Tudományos Tanácskozás az Akadémián. Egy Személyes Beszámoló

Zárak

Az eretnek egyház prédikátora

Budapesti időgép

Aquincumi lakótelep

Tethys

Két szobor

naplórészlet: H. D. naplója

Az űrállomás

Könyveket olvasni: Lowell

HATODIK RÉSZ

Moretti

A tükör és a maszk

Bedford űrutazása

Az Oort-felhő felé

Könyvtárak

Az angyal

Ködös, krónikátlan évszázadok

naplórészlet: az alexandriai könyvtár

Dr. Moreau szigete

A lapszámozás mágiája

Newton angyala

Tlöni játékok

A templomszolga

Szócikk az Első Tlöni Enciklopédiából: a Hadvezér

A szférák zenéje

naplórészlet: zene

A terek városa

Lefelé a Dunán

BEFEJEZÉS

Az utolsó könyv

A tlöni barkóbáról

Az utak királya

Marsgömbök

A Festett Sivatag

naplórészlet: a börtönállomás

Budapest alatt

naplórészlet: Budapesten kívül

Csillagtérképek

A mágus ládája

A Nyugatinál

Az utazás vége

Olvasni olyan…

Az utolsó tlöni elbeszélő

A hátsó borító

ISBN 978-615-5381-55-3

© Galántai Zoltán, 2024

Minden jog fenntartva.

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus vagy más módon – közölni.

Szerkesztette: H. D.

Tördelés: eClassic

Őszintén köszönöm Serf Andrásnak, Serf Egyednek, dr. Verebics Jánosnak és a feleségemnek, Ágoston Mónikának a könyv létrehozásában nyújtott segítségét. Ők szerencsére – ellentétben a tlöniekkel vagy éppen olykor velem – nagyon is valóságos személyek.

A borítókép Erastus Salisbury Field: Historical Monument of the American Republic című képe felhasználásával készült, de valójában Tlön egy részletét ábrázolja.

„… mert ennek a szövegnek itt: van egy főszereplője, és az az én: egy szöveg, aki vagy ami.”

(Henry Darger:
Az angyalok olvasási szokásai. Töredék)

„… arról volt szó, hogy írunk egy regényt, első személyben, de úgy, hogy az elbeszélő elhallgasson vagy elferdítsen bizonyos tényeket, itt-ott ellentmondásba is keveredjen, és ebből néhány – nagyon kevés – olvasó kitalálhasson valami borzalmas vagy köznapi valóságot.”

(Jorge Luis Borges: Tlön, Uqbar, Orbis Tertius)

„A regény két perspektívát kombinál. Egyfelől… antropológiai erő, amely az olvasást élvezetté változtatta; átértelmezte a valósággal kapcsolatos érzékenységet, a személyes létezés jelentését, az idő és a nyelv felfogását. Másfelől a regény nem csak kultúra, de forma is… amely az utóbbi kétezer évben… az első valóban planetáris jelenséggé vált.”

(Franco Moretti: A regény)

és akkor látod majd azraelt a foncsor tükör

felszínén visszaverődő sötétség lesz a fény

a szem számára a sohasem múló erény

árnyék csak az angyalnak vagy ragyogás és remény

a halandó embernek megformázott agyag akit

vagy amit miként az angyali ima érthetetlen szavait

egyetlen szárnycsapás szilánkokra tör

EZEK KÜLÖNÁLLÓ TÖRTÉNETEK, AMELYEKET EGYÜTT KELL OLVASNI – VALAHOGY ÚGY, MINT AHOGY AZ EGYES NAPOK KÖZÖTTI ÁTTETSZŐ ÉS ÜRES IDŐBŐL ÁLL ÖSSZE AZ ÉLETÜNK IS A TLÖNIEK SZERINT.

Tehát az olvasás és az élet bizonyos értelemben ugyanaz lenne?

Igen.

ELSŐ RÉSZ

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Tlöni útlevelet kellene készítenem, és magamat a mindenkori Budapest tlöni nagykövetének kinevezni; meg fényképek rólam, amint a jellegzetes, csúcsos tetejű tlöni kalapot és a nehéz posztó palástot viselem. Meg tlöni pénz; tlöni bélyeg; tlöni pecsét; és persze tlöni névjegy is, és tlöni betűk meg egy tlöni nyomda; ezekből aztán miért is ne lehetne ugyanúgy művészetet csinálni, mint valaha a levelekből a mail art révén? Elvégre ez is csak az írás egy különleges formája. És más talán nem is számít.

Ha viszont ez így van (márpedig: igen), akkor ne is remélj időbeli linearitást, mert ezt a történetet nem az idő szervezi. Hanem az utalásokon, ismétlődő motívumokon és ismétlődő szereplőkön keresztül a történet szervezi önmagát.

Nem mondhatod, hogy nem figyelmeztettelek.

A tlöni Könyvtáros

Könyvtáros vagyok. A családunkban férfiágon nemzedékről nemzedékre öröklődik ez a tisztség, és biztosra veszem, hogy ha egyszer majd meghalok vagy egyszerűen túlságosan öreg leszek ahhoz, hogy elhagyjam a Könyvtárnak nevezett épületet (ami tulajdonképpen ugyanaz, mint a halál), akkor majd ugyanúgy újabb Könyvtáros lép a helyemre, mint ahogy a sötétség is mindig átadja a helyét a fénynek – vagy fordítva. Ha nem a gyerekem vagy az unokám, akkor majd valaki más. Lehet, hogy éppen te?

De ez csak részletkérdés, és nekem jól esik arra gondolnom, hogy biztosan lesz, aki felvált. Nem, mintha nem szeretném a munkámat: nyomorékságom (=nem teljesen emberi mivoltom) nem zavar, sőt, talán szükségszerű velejárója, és személy szerint nagyon is élvezem felvenni a nehéz, értelmetlen jelekkel telehímzett köpenyt, kezembe fogni a könyvet (hogy pontosabb legyek: A Könyvet) jelképező tompa színű és viszonylag kis mérete ellenére is valószínűtlenül nehéz fémgolyót, amelyben azonban a szó nem a gondolat valósággá váló hatalma, és amely talán egy idegen csillagról származó anyagból formálódott; kilépni a kapualj hűvös, lilásfekete árnyékából, és káprázó szemmel végigmenni az utcán, miközben az emberek körém tódulnak (A TUDÁS természete).

Eközben valahogy sikerül megőrizni az egyensúlyom. Akad, aki megérinti a köpenyem szegélyét, a geometrikus jelekkel telekarcolt fal mellett ott egy foltos korcs (kutya vagy sakál): az ilyen állatok mindig ugatni kezdenek, ha megpillantanak. Ez is. Egy anya a levegőbe emeli a kisgyerekét, hogy az jobban lásson; egy férfi a szemére húzott, rongyos, piros sapkában a sarkon álló, csonka angyalszobor mellől figyel. Egykor mi is olyanok voltunk, mint az angyalok – vagy talán olyanok leszünk – már nem emlékszem pontosan. Vagy mint ez a koldus. Odabólintok neki. Néhány éve volt vele egy vitám, és talán ezért került ebbe a helyzetbe – nem tudom, csak azt tudom, hogy süt a nap, és nagy a forróság és mindenütt: legyek. És közben a kérdések: ezeket nem közvetlenül nekem címezik, hanem a Könyvtárosnak: hogy vajon a Könyvtáros szerint idén jó lesz-e az aratás; a jövő hónapban milyen időjárás várható; kegyes Nagyhercegünk, akitől formálisan én is elnyertem könyvtárosi kinevezésemet, mikor fog ismét ellátogatni hozzánk; az örökkévalóságig hátrelévő időt másodpercekben vagy év tízezredekben kell-e számolnunk – csupa ilyesmi.

Nézem hát az arcokat, érzem a nap hőjét a testemen a súlyos és nem igazán tiszta posztó alatt, amelyet könyvtárosok nemzedékeinek verítéke itat át, látom a levegőben kavargó porszemeket, tisztában vagyok vele, hogy majd lassanként leülepszenek, de aztán újból feltámad a sivatagi szél. Eltűnődőm rajta egy pillanatig, hogy minden bizonnyal létezett valaha egy könyv, amelyben le volt írva, hogy azóta, hogy az Isten megteremtette a világot, az első könyvet, az első emberpárt és persze az első Könyvtárost, összesen hány porszem táncolt így a fényben, majd pedig hullott vissza a homályba és a feledésbe, miként a valaha a könyvek által jelképezett tudás. De gondolok olykor más dolgokra is. Arra, hogy van olyan, akit nem látok a tömegben lökdösődni, pedig évek óta mindig eljött – ám mindig vannak újak is. Egy foltozott ruhát viselő, középkorú házaspár: földművesek lehetnek, és talán a Nagyherceg rendelte el, hogy költözzenek ide. Egy kisgyerek, akit nem ismerek meg – az előző alkalommal valószínűleg még az anyja karján ült. Na igen, az előző alkalommal ugyanígy mentem végig az alacsony, vályogfalú házak között, az emberek pedig ugyanúgy szájról szájra adják a válaszaimat most is, miközben a szemük kitágul és az állkapcsuk megfeszül – akad, aki annyira koncentrál, hogy még a kezét is ökölbe szorítja.

Én pedig lépdelek tovább. A kezemben tartott fémgolyót még nehezebbnek érzem – ez minden bizonnyal a TUDÁS fontosságát jelképezi. Mára ugyanis megértettük, hogy a tudás és a Könyv ugyanazt jelenti – ez persze nem volt mindig nyilvánvaló, és fiatal koromban én is belebonyolódtam egy vitába, amelyben az ellenfelem – mert bízvást nevezhetem így – azt állította, hogy félreértés az egész. Mármint a Könyv és a Könyvtáros fogalma: az utóbbi nem egy olyan embert jelent, aki, ki tudja miért, talán betegségből, megszállottságból vagy más okból kifolyólag, megpróbál válaszolni a feltett kérdésekre. Ugyanis a Könyv nem azonos magával a tiszta TUDÁSsal, hanem pusztán egy tárgy, amely valamiképpen rögzíti azt, amit valaki gondol – és még arról is zagyvált valamit, hogy soknapi járóföldre városunktól, egy másik, falakkal megerősített városban, ahol nem is a Nagyherceg az úr, és ahol egy nyomda is működött volna, találtak egy Igazi Könyvet, benne egyetlen érthető mondattal (az időről, ha jól emlékszem). Igen, azt mondta, hogy egy Igazi Könyvet, de senki sem volt képes felfogni, hogy mit ért ez alatt.

Amiből viszont egyből tudtam, hogy hazudik vagy téved: a tudás szükségképpen érthető, mert máskülönben nem lehetne tudás. Tehát az olyan tudás, amely hozzáférhetetlen, egyszerűen jelentés nélküli fogalom – nem érte volna meg útnak indulnom, és aztán hetek vagy hónapok múlva, csalódottan térni vissza. Ha ugyan visszatértem volna egyáltalán, és nem csalnak csapdába a sakálok vagy ki tudja, milyen sivatagi teremtmények, akik az ember helyére vágynak.

Így viszont most nagyon is itt vagyok. Az utca végére kezdenek elfogyni a kérdések is, és én, a Könyvtáros, kezemben görcsösen szorongatva a Könyvet jelképező fémgolyót, megállok, hogy hátra fordulva vessek még egy pillantást a koldusra a falnál, a korcsra meg a könnyű és fakókék nyári égbolt alatt porszemekként örvénylő tömegre, és arra gondolok, hogy miközben elmeséltem ezt a történetet – még ha csak magamnak is – már véget is ért, és minden bizonnyal egy másik kezdődik el. Egy olyan, ami ugyanígy, mint ez, szintén önmagáról szól: és – ezt fontos már most hangsúlyoznom – szintén nem örökkévaló.

Nyár Budapesten

És ez meg egy ilyen nyár volt. Üldögéltem otthon, néhány percnyire a Szent István körúttól (ekkoriban így hívták), egy lerobbant, az 1900-as évek elején épült bérház első emeletén, ahol a lakások szűkösek, sötétek és forrók voltak, a falon keresztül hallottam, ahogy a szomszédom magában motyog vagy lövöldözős játékot játszik az ócska számítógépén, az összes melegrekord megdőlt, a rádióbemondó hangja mintha víz alól szólt volna, amikor felolvasta az időjárás-jelentést, egy rovar dönögött valahol, és odakint minden vakító, fehér fényben úszott: a szemközti épület fala, a behúzott spaletták, a szárnyas betonszobor a homlokzaton, a bejárat felett, az ereszcsatornák – leginkább erre emlékszem. Az emberek átmentek az utca árnyékos oldalára: a fényben nem járt senki. Még egy angyal sem. A fák levelei barnára pöndörödtek a hőségtől: valami özönfaj az Alföldön túli, elsivatagosodott pusztákról, egy valahai szovjet növénymódosítási kísérlet eredménye, amely az evolúciót kijátszva úgy akarta meghódítani a Kárpát-medencét, akár egy idegen bolygót. És én a szobámban a behúzott függönyök mögött: néha az jutott az eszembe, hogy ilyen lenne meghódítani a Világmindenséget: amíg már odakint, az űrhajó kvarcüveg ablakán túl nincs is semmi, csak a légüres tér és az állandó ragyogás meg valahol a távolban a Föld a sok milliárd lakosával, metropoliszainak fényeivel és Budapestjeivel és az egyetlen szempillantás alatt felemelkedő, majd lehanyatló magascivilizációival. Halomsíros kultúrák. Gepidák. Rómaiak. Filozófusok és mágusok és Repkow, az elfelejtett, Láthatatlan Isten, akinek valaha errefelé is volt egy szentélye. Atlantisz. Tlön és a jövő birodalmai. Igen, ilyesmik jártak az eszemben. Meg az, hogy nem mindig fogok én itt lakni. Itt túl sok a fény. De közben azért megpróbáltam csinálni is valamit: könyvet kellett volna írnom az emberiség távoli (nagyon távoli) jövőjéről. De nem, ahelyett hogy dolgoztam volna, inkább újra és újra odaléptem az ablakhoz a félhomálytól szürke bútorok: a székek és az ágy meg az uszadékfából összetákolt könyvespolcok között, rajtuk Borges, Lowell és Wells, Platón, Tertullianus és Berkeley és Pascal és Schopenhauer és néhányan mások: a kedvenc filozófusaim, meg látomásos, megszállott csillagászok a földönkívüli életről meg tlöni misztikusok meg ártatlan bolondok művei olyan sivatagokról és könyvtárakról, melyek neveit ugyanazokkal a hangsorokkal jelölték, úgyhogy sosem lehetett tudni, hogy éppen melyikről van szó, és én arra gondoltam, hogy ezekben a pillanatokban a lakásomból kifelé bámulva mindenkit látok, de engem nem lát senki. Ilyen lehet angyalnak vagy halottnak lenni, gondoltam, miközben a levegőben szállongó pornak égett szaga volt, és egy fényes bogár mászott az ablakpárkányon: akkora, mint a körmöm: mintha csak kékeszöld fémből készültek volna az ízületei és a páncélja. Egy olyan, apró részletekben megnyilvánuló, óraműves Isten teremtménye, aki talán rá sem ér másra, mint ilyen mikromechanikai csodákkal bíbelődni.

Egészen közelről néztem, ahogy mozog. Lassú volt és céltudatos. Volt benne valami gépies – és mégis élő volt, még ha nem is volt a tudatában. És még én is élő voltam és ember, és eluntam figyelni, úgyhogy végül visszamentem: vissza az íróasztalomhoz, ami fából készült, és egyáltalán nem tartalmaz szögeket. Talán ennek is megvan az oka, mint ahogy a rovarok, angyalok és a kutyák létének is. Meg annak is, hogy időnként mégis írtam néhány sort: olykor arról a bizonyos, távoli jövőről meg olykor arról is, hogy éppen mi is történik velem, és mintha ez a két dolog ugyanaz lett volna.

De leginkább azért nem történt semmi, csak a hőség fodrozódása odakint és a behúzott sötétítő függönyök és a káprázatnak tűnő ragyogás a háztetők felett, amely maga a forró nyári ég.

Én pedig néhány pillanatra mintegy kívülről láttam magam: mint egy különös, idegen életformát a meghökkentő anatómiájával meg a vastag csontjaival és a komplikált, romlékony szerveivel, amely a távoli jövőben, az elsivatagosodott Földön él vagy éppen egy távoli és sötét csillagon.

Ott, amin túl már semmi sincs.

Mars hegy, Kalifornia

Talán érdemes azzal folytatnom, ha esetleg ugyanolyan keveset hallottál volna róla, mint Tlön káprázatos, láthatatlan tartományairól, hogy történetünk egyik kulcsszereplője, Percival Lowell a 19. század végén Arizonában alapított Obszervatóriumot a marscsatornák tanulmányozására. Meg volt róla győződve, hogy ezek egy olyan, a miénknél mérhetetlenül magasabb rendű civilizáció alkotásai, amely a túlélésért küzd az egyre szárazabbá váló, elsivatagosodó bolygón. Volt egy pillanat, amikor majdnem sikerült is meggyőznie a világot, hogy így van. Hogy odaát olyan értelmes faj található, „akiknek szelleme úgy aránylik a mi szellemünkhöz, mint a mienk a veszendő barmokéhoz", miként Wells fogalmaz a Világok harcában. És hogy az ő sorsuk a miénket vetíti előre. Lowell hitt az evolúcióban, ami alatt örökké tartó fejlődést és tökéletesedést értett. Az egyik könyvében Pascalt idézte, aki szerint „az ember sem nem angyal, sem nem állat, és a legnagyobb baj az, hogy ha angyal akar lenni, akkor állattá lesz”. Amihez Lowell azt is hozzátette, hogy „vagy talán mégsem: végül talán majd tényleg angyalok leszünk.”

Ezzel nem is annyira az a gond, hogy rettentően patetikus. Hanem az, hogy mi sem állhatna távolabb a valóságtól. De ő azért cikkekben, előadásokban, könyvekben népszerűsítette ezt a gondolatot. Még itt, ezen a Budapesten is járt, és még arról is találtam beszámolót, hogy a szecessziós Grand Hotel Royalban szállt meg, amelyet a Millennium évében adtak át, és a naplójából még azt is tudjuk, hogy egy, a Dunára néző, emeleti lakosztályt kapott, és a költségeit a Magyar Tudományos Akadémia állta.

Nagy sikere volt – nem vételtelenül. Talán nem túlzok, ha azt állítom, hogy a írásai a korabeli ismeretterjesztés valóságos mesterművei. Logikusak, élvezetesek, érthetőek, részletgazdagok és érzékletesek. Szinte látni véljük a Marsot vasoxidtól vörös homokdűnéivel; a sivatagi körülményekhez tökéletesen alkalmazkodott, túlságosan hosszú végtagú, sakálszerű állataival, melyek csak naplemente után merészkednek elő és talán értelmesek is, még ha nem is úgy, mint az ember; a szárazságtűrő és majdnem elpusztíthatatlan, vörös növényzettel meg a mérnöki precizitással megalkotott csatorna- és zsiliprendszereivel, oázisaival és az éjszakai égbolt alatt furcsa, idegen drágakövekként ragyogó, üvegkupolával borított metropoliszaival meg könyvtáraival. Lowell művei bár nem a valóságot, hanem egy fantáziát népszerűsítenek, minden más tekintetben pontosan olyanok, amilyeneknek lenniük kell. És amilyennek Tlönnek vagy a valóságnak is lennie kellene.

De végül mégsem tudott meggyőzni minket, és most a Mars hegyen nyugszik. Mármint a földi Kaliforniában található Mars hegyen. Ő nevezte el így. A mauzóleuma alaprajza pontosan megegyezik, nem, nem ez a helyes kifejezés, hanem az, hogy azonos az Obszervatórium alaprajzával. Maga az épület vörös márványból készült. Egy angyal szobra áll előtte: Talán mondanom sem kell, hogy miért éppen az. Glóbuszt tart a kezében. Természetesen a Marsét.

Pedig Lowell az Obszervatórium fő észlelő műszere, a 24 inches refraktor alá akarta temettetni magát. Ezt onnét tudom, hogy annak idején én is befizettem egy rövid turistalátogatásra a Flagstaff Obszervatóriumhoz, amikor még volt közlekedés az Ó- meg Újvilág között. Ha már egyszer úgyis ott vagyok. Tulajdonképpen nem is volt drága. Özönvíz előtti, sárga, dízelmotoros busszal vittek fel minket Phoenixből, Arizona fővárosából és egyben az USA ötödik legnépesebb városából egy meglehetősen vegyes társasággal. A turisták között voltak unatkozó amerikai háziasszonyok a túlsúlyos férjükkel; amerikai egyetemisták, akik természettudományi pályára készültek: talán majd űrkutatók vagy asztronauták lesznek, bár egyelőre megpróbáltak közönyösséget tettetni, pedig felvillanyozta őket a csillagvizsgálóban tett látogatás; egy szótlan férfi mellettem a Pinkertontól meg gazdag ázsiaiak csoportba verődve, színes pólókban és kifinomult mechanikájú fényképezőgéppel. És volt egy csillagász is Oroszországból. Még a szovjet rendszerben tanult: idősebb, szemüveges, sovány férfi. Váltottunk néhány szót, de semmi érdemleges. Nem derült ki a számomra, hogy minek jött ide. Csak itt volt, és a továbbiakban nem is lesz szerepe. A busz ablakából pedig az út szélén növő, halott, vaslevelű és tüskés bozótot láttuk: mintha csak nem a Földön lennénk, a táj kiszáradt és kopár volt, és alkonyat után az Obszervatóriumban azt is megengedték, hogy belenézzünk a távcsőbe. Az egyenesen a Marsra volt irányozva: éppen, mint Lowell idején. Az óramű „állhatatosan” ketyegett, hogy a Wells által használt jelzőt vegyem kölcsön. Wells persze Lowell elképzeléseiből indult ki. Csak éppen Lowell-lel ellentétben nem hitt abban, hogy a marslakók békések és jóindulatúak lennének.

Az orosz csillagász után került sor rám. Ő teljesen odáig volt a látványtól. Én csak egy apró, vörös golyóbist láttam. A „csillagporral telehintett” mélységben „parányi volt, ragyogó, gyöngéd és nyugodt” – ahogy ismét csak Wells fogalmazott. A felszínén néhány elmosódott, sötétebb folt. De lehet, hogy ezt is csak én képzeltem oda.

Ugye milyen szép, kérdezte az idegenvezetőnk.

Én pedig helyeseltem, mert mi mást tehettem volna. Szép, igen. Aztán átadtam a helyem a következőnek. Talán egy kivörösödött arcú amerikai háziasszonynak vagy egy egyetemistának – már nem emlékszem, hogy kinek.

Világok harca. A marsiak

„Most szinte hihetetlenül csodás dolognak tűnik fel előttem, hogy az emberek, fejük felett e közelgő gyors végzettel, miként tudtak olyan nyugodtan szaladgálni apró érdekeik után.”

(H. G. Wells: Világok harca)

Valójában nem a marsiak támadása jelentette az igazi kihívást. Azt követően, hogy egytől egyig elpusztultak, olyan egyszerűnek tűnt minden, még ha a valóság felülmúlta is a legszörnyűbb rémálmaink, és még ha az emberiségnek azzal kellett is szembenéznie, hogy nem a teremtés koronája többé. Mint ahogy valójában nem is volt az soha, hanem csupán egy eszközhasználatra képes, magasabb rendű majom. De mi ennek ellenére is úgy gondoltuk egy ideig, hogy a Vörös Bolygón élő civilizáció képviselői háborút indítottak ellenünk, és emellett azt is gondoltuk még, hogy a „rohasztó, kóros baktérium”-ok végeztek velük, amikor már „az ember minden erőlködése hiábavaló volt”. Pedig miként később én is rámutattam, még ha ez látszólag összhangban volt is az amerikai Lowell elképzeléseivel a Vörös Bolygón tenyésző, magasabb rendű értelemről (még ha annak barátságosságáról nem is), túlságosan sok, megalapozatlan előfeltevést tartalmazott: olyan sokat, hogy ugyanolyan ingataggá vált tőle az egész gondolati építmény, mint a tlöni fikció.

Először is ott volt maga a támadás. Ma már nyilvánvaló, hogy „sosem is volt háború, amint szó sem lehet háborúról emberek és hangyák között”, ahogyan az a tüzér fogalmazott, akivel egy ideig együtt rejtőzködtem a marsiak elől a Putney-dombon. Másodszor is azzal a feltételezéssel éltünk, hogy kudarcot vallottak, pedig fel kellett volna tennünk magunknak a kérdést, hogy tényleg kudarc volt-e ez. Nem éppen ezt akarták-e felsőbbrendű értelmükkel, még akkor is, ha megfoghatatlannak tűnik a számunkra, hogy miért. Harmadszor: azon is el kellett volna gondolkodnunk, hogy valóban magukat a marsiakat hallottuk-e meghalni vigasztalan „ulla, ulla, ulla” kiáltásokkal Londonban – vagy esetleg valaki/valami egészen mást. És végül ott volt az is, hogy ez a szörnyűség, ami az emberiséggel történt, valaminek a vége, nem pedig valaminek a kezdete-e, ami még fenyegetőbb. Vagy legalábbis teljesen más.

Mint ahogy a mai Daily Telegraph is valami ilyesmit pedzegetett. A cikket ugyanaz írta, aki annak idején, a marsi támadás előtt arról is beszámolt, hogy Lavelle csillagász Jáva szigetén lévő obszervatóriumából „rettenetes, izzó fényű gázkitörést észlelt” a Marson, és az „égő gáztömeg… rengeteg gyorsasággal földünk felé mozog”. De akkor még senki nem tulajdonított jelentőséget ennek cikknek, és meg kell valljam, én sem. A mostaniban pedig arról volt szó, hogy az utóbbi idők eseményei fel kellett, hogy nyissák az emberiség szemét. Immár nem csak azt tudjuk, hogy nem vagyunk egyedül a Világmindenségben, hanem azt is, hogy az értelem, még ha az nem is emberi, képes leküzdeni a Naprendszerünk bolygói közötti, irtóztató, fekete távolságokat, tehát erre egyszer majd minden bizonnyal mi is képesek leszünk. De szerintem az egyikből nem szükségképpen következik a másik: attól, hogy mi, emberek, képesek vagyunk elsajátítani a szorzótáblát, nem biztos, hogy a kutyák is.

És ez még csak a kezdet volt. Ezt követően ugyanis az újságíró, akit ez esetben bízvást tekinthetnénk akár újraírónak is, meglehetősen zavaros fejtegetésekbe bocsátkozott az emberiség jövőjéről és arról, hogy mi lenne, ha a felsőbbrendű marsi értelem esetleg mégis elérte volna a célját, mivel csak annyit akart volna, hogy megfertőzzön minket valamiféle lassan ható és láthatatlan kórral, ami majd nemzedékről nemzedékre mérgezi a vérünket, amíg ki nem halunk? Ám ezt gyorsan el is vetette, mint túlságosan komplikált és „felettébb valószínűtlen” hipotézist, és azzal folytatta, hogy szerinte éppen ellenkezőleg: mivel a támadásuk kudarcba fulladt, és elbuktak a terveikkel, ezért immár nincsenek vetélytársaink a Nap körül keringő bolygók rendszerében, és senki sem tarthat vissza minket attól, hogy ugyanúgy hódítsuk meg a sötét bolygóközi tér mélységeit, mint korábban az Újvilágot vagy az indiai szubkontinenst. Az lesz ám csak az áttörés, írta. És így tovább még egy teljes oldalon keresztül. Én pedig végül ingerülten tettem félre az újságot, és megpróbáltam visszatérni a könyvem írásához, „amely az erkölcsi felfogás valószínű fejlődésével foglalkozott, a civilizáció haladásával kapcsolatban”: úgy, ahogy egy képzeletbeli és elfogulatlanságában már-már isteni entitásnak kellene látnia, de sehogy sem haladtam vele. Ezért egy idő után fel is adtam, és alkonyatkor „sétálni mentem a feleségemmel”. Ő még nem heverte ki a marsi támadás borzalmait, noha végül csodálatos módon megmenekült. Még mindig szótlan volt és sápadt, ahogy odahúzódott hozzám, a Mars pedig ragyogó, a magasba emelkedő fénypontnak látszott csupán a meleg nyári éjszakában, a fejünk felett, de nekem most nem volt kedvem a zodiákus csillagjegyeit végigmutogatni, melyeket az emberi fantázia olyan szeszélyesen alkotott meg az egymástól felfoghatatlan távolságban ragyogó, idegen napokból, és formálta őket mitológiai hősökké vagy szörnyetegekké. Ehelyett némán ballagtunk, és éppen ott, ahol annak idején, még mielőtt az egész elkezdődött volna Wokingtól nem messze, és becsapódott volna az első marsi henger, most is emberekkel találkoztunk. Akkor kirándulók voltak, „akik zeneszó mellett, énekelve” haladtak el mellettünk, a mostaniak viszont rongyosak voltak, hallgatagok és ellenségesen méregettek minket. Zsákok voltak náluk, és talicskát toltak maguk előtt furcsán csillogó, sötét fém alkatrészekkel megpakolva. Egy beesett horpaszú, kedvetlen kutya lődörgött körülöttük.

Biztos a tiltott helyek egyikéről jönnek, vélte a feleségem, amikor már eltűntek a sötétben, és én igazat adtam neki. Azokra a részekre, amelyeket a hatóságok a marsiak pusztításait követően lezártak, a szegények gyakran bemerészkedtek, és átkutatták a romokat, hátha találnak valamit: edényeket, ruhát, könyveket vagy éppen marsi berendezések alkatrészeit, hogy aztán néhány fillérért továbbadják. A statáriális törvények értelmében akár ki is végezhették volna őket, ha csak egy cipősdoboznyi homokot is hoznak el, de a hatóságok nem értek rá velük foglalkozni.

Ránk pedig nem tartozott, hogy ki hogyan próbálja meg túlélni az ínséges időket, úgyhogy tovább indultunk, de ha lehet, akkor még rosszabb lett a kedvem, mint addig, és azon tűnődtem, hogy milyen kiáltó ellentét is van a minket körülvevő valóság és a között a jövő között, amit a Daily Telegraph vélt előre vetíteni. És hogy ha egyszer valóban ki is jutunk a csillagok közé, akkor az talán nem diadalmenet lesz az, hanem lassú szétszóródás egészen addig a pillanatig, míg az utolsó, embereket szállító csillaghajó hajtóműveinek fényei is el nem enyésznek a messzeségben, és az emberi civilizáció utolsó, tünékeny szikrája is ki nem lobban valahol.

De addig még annyi minden történhet, mondta a feleségem, miután végighallgatta a fejtegetésemet, és még szorosabban karolt belém.

naplórészlet: szekták

[dátum nélkül] Először azt írtam fel a jegyzeteim közé, egy olcsó, piros műbőr kötésű noteszbe, hogy „Világok harca”? mert arra gondoltam, hogy lehetne egy könyvet (regényt? sci-fit?) írni arról, hogy miként üldögélnek valahol a Lápvidéken (talán néhány km-re a 19. század végi Budapesttől) vallási fanatikusok, akik „felfelé figyelnek”, és ezért veszik észre egy, a súrlódástól vörösen izzó marsi henger érkezését a légkörön keresztül. Talán üzenetnek tekintenék „Tőle” (már ha egyáltalán monoteisták). Talán hajlandóak lennének egyfajta isteni cél érdekében elárulni az emberiséget – és talán még arról is meg lennének győződve, hogy ők állnak/harcolnak a jó oldalon. És talán lenne egy másik, vallási fanatikusokból álló csoport is, amellyel folyamatosan háborúznak; gyilkosságok; árulás, halál. Vagy ez felesleges? Viszont előre vetítené, hogy hosszú távon milyen sors vár ránk, még ha maga a történet hamisnak bizonyulna is? És áttételesen talán Tlön is szerepet kapna? De nem az első pillantásra nyilvánvaló módon.

Aztán áthúztam a világok harcát, mert egy ilyen történetbe felesleges bevonni a marsiakat is – egy szekta bőven elég.

Gepidia Magna

Borges egyik novellája arról szól, hogy létezik egy könyvtár, amelyben a Könyvtárosok mindössze egyetlen értelmes (vagy legalábbis értelmesnek látszó) mondatot találnak: azt, hogy „ó, idő, a te piramisaid.” Egy másik novellája pedig arról, hogy „Tlön (megható eseményekkel teli) szépen kiszínezett történelme” hogyan szorítja ki az igazit, és miként helyezi „új alapokra… az éremtant… és a régészetet” is.

Hát talán így valahogy.

A Lánchídnál, a pesti oldalon megyek le a partra, egy új lépcsőn, miközben ezen tűnődöm. Bedugaszolt üveg van nálam: benne az a szöveg, amit éppen most olvasol. Például H. D-ről, aki akár én is lehetnék és G.-ről, akit legközelebb annyival később fogok csak említeni, hogy addigra te talán el is felejted, bár én egyelőre nem. De hát, miként egy tlöni közmondás tartja, a valóságtól nem a képzelet különbözik igazán, hanem egy másik valóság, és így van ez a te meg az én: a mi esetünkben is.

Viszont erről talán majd máshol: egyelőre inkább arról, hogy ez a bizonyos palackpostában található leírás azzal folytatódik, hogy egyre közelebb érek a Dunához, hallom a loccsanásokat, és a kövek úgy bukkannak elő az ólomüveg-égbolt árnyalatú téli vízből, akár egy mitológiai szörny csontjai. Kora délelőtt van. A háttérben ott terül el Budapest lomhán és komoran, félig öntudatlan, mégis érző és gondolkodó és önmagáról álmodó entitásként a sokemeletes bérházaival, könyvesboltjaival meg az aluljárókban meghúzódó hajléktalanokkal, a hátsó udvarokban összetákolt, ki tudja, mire szolgáló, gyanús gépezeteivel, az optikai kábelekkel és a hírekkel minden egész és fél órakor arról, hogy a tél még vissza fog térni, és ez csak egy újabb ciklus kezdete – aztán megint a hőkozmológia és egy újabb, a hőségtől megfeketedő nyár. Meg arról is, hogy alig pár lépésnyire tőlem késő római kori sírra bukkantak az Akadémiai Könyvtár mellett. Vagy nem is. Inkább népvándorláskori volt. A leletet egy markoló fordította ki a földből, az emberek fázósan gyűltek köréje túlságosan rikító anorákkabátjaikban: mintha csak űrhajós szkafanderek lennének. De hát ma divat a tudomány. A levegő nehéz volt a dízelolaj hideg szagától, és egy jól öltözött férfi azt fejtegette, hogy ez minden bizonnyal híres harcos sírja. Talán egy gepidáé. Már Ipolyi is írt erről a népről a Mythológiájában; meg arról is, hogy annak idején Budapest helyén volt Gepidia Magna. Előtte pedig egy másik város, és annak a helyén is volt egy, még korábban – és így tovább az időben visszafelé. Talán még Atlantisz is itt emelkedett valaha.

A sír felfedezésével párhuzamosan azt is megemlítik a hírekben, hogy a Nemzetközi Űrállomáson, az egymással összekapcsolt kabinmodulok, átjárók, csatlakozók, különös, túlságosan törékeny és indázó, a világűr körülményeihez alkalmazkodó növényekkel teli hidropónikus kertek és krómacél laboratóriumok mesterséges kisvilág-labirintusában nemsokára az idő finomszerkezetét fogják vizsgálni, és a kísérletben részt vesz egy magyar űrhajós is.

De hát nem mindannyian egy ilyen kozmikus kísérletben veszünk-e részt: te is, meg én is: mindenki. A jól öltözött férfi. A markoló kezelője. A nézelődők. És a Lánchídon a külföldi turisták: az egyikük, kezében fényképezőgéppel, egészen áthajol a korláton. Lefelé bámul. Csupa túlságosan éles kép, túlságosan élénk színek. Fókusz. A tlönieknek ez nem tetszene. A valóság nem ilyen. És a kontrasztok sem ilyenek, sem pedig a víz felszínén sodródó fény geometriájának szabályait követve a hídlábak között örvénylő Duna, amely a valahai gepidák hite szerint egy égi folyó visszatükröződése csupán.

A Nap eközben olyan apró és fakó a fejem felett, akár egy rézpénz, amin olvashatatlanná kopott a felirat, és mostanra engem is átjár a hideg, nem csak a halott herceget, akinek az arcát maszkként borítja a vicsorgás, és akinek az ujjai még mindig rákulcsolódnak a kardjára. Ezzel ölte meg a riválisát, és egy mágus a győzelme után azt jósolta neki, hogy sosem fogja kiengedni a kezéből. A kard meteorfémből készült.

Akkor halhatatlan leszek? kérdezte a herceg.

A mágus nem válaszolt.

Olykor pedig egyáltalán nincs is válasz. Miközben ott állok a Duna partján, és miközben az űrhajósok odafent lassan sodródnak saját súlytalanságuk átlátszó buborékjaiban, aközben ez a történet pillanatról pillanatra halad előre, és én azt kérdezem magamtól, hogy vajon lehetséges-e, hogy ezáltal kijelöli az idő irányát? Sőt, esetleg létre is hozza azt? Az, hogy mindig van egy újabb esemény, leírás stb. még akkor is, ha ezek nem lineárisan követik egymást. Tehát: mi lenne, ha csak egyetlen másodpercre is abbahagynám? Vagy mindez csak a saját jelentőségem szánalmas eltúlzása lenne – mint ahogy személy szerint hajlok erre a feltételezésre? Vagy a történetmesélésé? Azt viszont nem hinném.

És ekkor: pontosan abban a pillanatban, amikor a palackpostát beledobom a Dunába: az üveg megpördül a levegőben, és a vízcseppek úgy freccsennek szerteszét, akár a tlöni álmokban az idő, és a Nemzetközi Űrállomás áthalad a gepida herceg sírja fölött, és kezdetét veszi a kísérlet odafent – a Láthatatlan Isten irgalmazzon nekünk.

Zajok

Nyár volt ismét, hallgattam, ahogy a házmester kövér, értelmi fogyatékos lánya felmossa a folyosót, közben dúdol valamit, és megérkezik a megállóba a legújabb típusú 15-ös busz az ablakom alatt, a Pannónia utcában: lehetett volna a világon akárhol: Atlantiszban, Moszkvában, Tlönben, vagy nem is tudom: modern volt: nagyon modern és olyan motor hajtotta, amely közvetlenül a fizika törvényeit csapolta meg és ennek köszönhetően komplexebb volt, mint a Világmindenség a fizikusok szerint még alig pár évvel ezelőtt is: az előtt, hogy sor került volna az úgynevezett Áttörésre – ó, igen, nekem így, nagybetűvel. Meg persze mindenki másnak is.

Hallgattam a zajokat – mi mást tehettem volna.

Egy írás megfejtése

Kezdetben a kutatók, akik az egyik valahai Budapestről indultak útnak, és akiket megviselt a dzsungel, a mérges kígyók és a vérszívó legyek meg az ellenségesen viselkedő törzsek támadásai, meg voltak róla győződve, hogy egyszerű dolguk lesz. El kell különíteni a jeleket; össze kell állítani egy szótárt; meg kell állapítani, hogy milyen nyelvtani szerkezeteket használ a nyelv – nagyjából ennyi. Néhány év, legfeljebb egy-két évtized, és már ugyanúgy meg is jelenhetnek a könyvesboltokban a nyelvkönyvek, mint korábban a tlöni grammatikák. Rászánnak egy bizonyos időt az életükből, esetleg a teljes életüket, de meglesz az eredmény.

Aztán persze kiderült, hogy mégsem megy ilyen könnyen. Maga az írás jelentette a legnagyobb kihívást: nem volt valamiféle állandó betűkészlete, és a kutatók egy idő után gyanítani kezdték, hogy az éppen aktuális uralkodók vagy nagyhercegek vagy alkormányzók (ha ugyan tényleg őket jelölte az egyik állandóan változó jel) még bátorították is a kalligráfusokat, hogy használjanak olyan szimbólumokat, amilyenekhez éppen kedvük van.

Csak hát milyen írás is az, ahol írástudók vannak csupán, de egyáltalán nincsenek szabályok és állandó jelentések? Vagy nincs is írás. És ha ezt esetleg túlzásnak éreznéd: tedd csak fel magadnak a kérdést, hogy vajon nem ugyanilyen képlékeny és megragadhatatlan-e az a valóság is, ahol ez a szöveg létrejött?

És itt természetesen nem Tlön valóságára gondolok.

A Tlöni Nagykövetség

Budapestről valami olyasmit írnék a Tlöni Nagykövetség brossúrájába – mármint, ha lenne ilyen –, hogy komoly történeti múlttal rendelkező város (na persze, mi nem az). Jelenleg földrajzilag nagyjából Ukrajna és Ausztria, Bécs és Kijiv között található. Korábban, még a népvándorlások szökőár-hullámai, a törökök, a Habsburgok és a szovjetek előtt a rómaiak állomásoztak errefelé. Akvaduktok maradványaival meg formátlan kőoszlopokkal szórták tele a Duna parton futó utat, szőlőt ültettek a budai lankákra, és amfiteátrumot építettek, meg a Legyőzhetetlen Nap templomát; és misztériumjátékokat is rendeztek. A részleteket ma sem ismerjük. A Rákóczi út ma is ugyanott halad a 19. század bérházai között, ahol idején a rómaiak által épített út: tovább: kelet és a meghódítatlan barbár sivatagvilágok felé, és olykor még mindig római vagy ki tudja, milyen pénzeket vet ki magából a föld.

De ennél többet időgép híján nem tudhatunk. Túlságosan sok év, évszázad, évezred telt azóta el, és szinte semmi sem maradt fent róluk: legyen bár szó egy névtelen barbár hercegről vagy egy névtelen római katonáról, akit végül Aquincumban temetnek el: ott, ahol a helyiek szerint egy másik korszak csillagait láthatjuk magunk fölött éjszakánként (noha arról sejtelmünk sincs, hogy a múltét vagy a jövőét); és ahol ma bevásárló központok állnak amfiteátrum nagyságú parkolókkal meg rikító neonfeliratú gyorsétkezdékkel az égbolt áttetsző vagy színtelen kristályszférái alatt. Én is jártam arrafelé.

Egy korábbi földtörténeti korban pedig porcos halak úszkáltak a csillaghegyi agyagbánya kékes palájában, és hínár és tengeri liliomok; névtelen, ősvilági kreatúrák meg üvegtestű, áttetsző medúzák lebegtek sok kilométer magasan, ott, ahol ma a Mátyás-hegyi kőfejtő van a gazdag villák közé beékelődve: ahol triász és eocén mészkövet bányásztak már a római korban is, és ahol egyszer a hegyoldalba vágott, meredek lépcsőn egészen ép, megkövült kagylóra bukkantam. Finoman ívelt volt, élettelen és majdnem örökkévaló. Ma is ilyeneket találni az óceánok partjain. Még mélyebben pedig minden bizonnyal olyan szörnyek csontjait, melyekről még Borges sem álmodott. Még a Tlön, Uqbar, Orbis, Tertius lapjain sem, pedig ott átlátszó tigrisekről is szó esik.

És ami legfontosabb lenne ebben a Tlönt népszerűsítő, képzeletbeli kiadványban, amely jól kiegészítené a szórólapokat: megemlíteni, hogy ezen a Budapesten, a Duna partjától nem messze, egy, a Vígszínház közelében lévő garzonban található a Tlöni Nagykövetség, a Duna valahai ártérben, az első emeleten.

És ez még csak a kezdet. Itt lesz majd egyszer a Tlöni (vagy ha úgy jobban tetszik: a Bábeli) Könyvtár is: az összes lehetséges könyvtár szükségképpen csupán hozzávetőleges másolata. Mint ahogy egyébként az Alexandriai Könyvtár is az volt.

Szórólap terve a Tlöni Nagykövetség népszerűsítésére

Írja be az üresen hagyott helyre a saját vagy bárki más nevét tlöni nyelven. Vagy egy bármilyen nevet: akár egy halott csillagét vagy egy felhőét is. Innentől kezdve ez a dokumentum a tlöni logika értelmében feljogosítja Önt arra, hogy szabadon beléphessen Tlönbe, amíg kedve tartja vagy képes rá. Vagy egyik sem.

Az Ön szolgálatában (tlöni írással és nyelven): a Tlöni Nagykövetség

MCVMCVMCVMC

És ha esetleg azt hinnéd, hogy viccelek: de valószínűleg magad is rájöttél már, hogy nem. Ugyanis a tlöni logika oximoron: szerintük bármilyen állításra azt lehet válaszolni, hogy szerintem viszont nem. Eltekintve attól, ha nincs is állítás. Tehát a szórólapnak – na, ez aztán váratlan, bár a tlöni logikával összhangban lévő fordulat – igazából üresnek kellene lennie. És ha mégsem, akkor legalább legyen önmagával azonos, mert abba nehezebb belekötni. El is határoztam, hogy ilyen szövegeket fogok kiragasztani valamelyik Budapest különböző pontjain.

A szomszéd lakó