Pálmai-Lantos Éva

Zanzibár lángjai

Copyright © Pálmai-Lantos Éva, 2025

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Szerkesztette

KENYÓ ILDIKÓ

ISBN 978-615-104-019-5

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

ELSŐ FEJEZET
Állatok bolondja

1.

Belefújtam a sípba, és intettem Ginónak, hogy jöjjön közelebb. Ez a pillanat a kedvencem: hallom, ahogy mögöttem az emberek először összesúgnak, aztán várakozva elhallgatnak. Hátra sem kell fordulnom, látom a lelki szemeim előtt, ahogy a közönség előredől, és a tekintetével a medencét pásztázza. Ilyenkor mindig elönt a boldogság és a büszkeség, még akkor is, ha a rajongás nem nekem, hanem Gino kecses mozdulatainak szól, amint kétszázötven kilós testével odacsúszik elém a kerámialapokon, és integetésre emeli az uszonyát.

A fókashow évek óta a Sóstó Zoo egyik legnépszerűbb programja, főszezonban, mint most, naponta kétszer megtelik a nézőtér, hogy az emberek megcsodálják a kaliforniai oroszlánfókákat. Négy fóka él az állatkertben, és mindig tömegek nézik, hogy torpedóforma, súlyosnak tűnő testük ellenére milyen kecsesek a vízben, és milyen ügyesen mozognak a szárazföldön.

Hét hónapja ajánlott munkát a nyíregyházi állatkert igazgatója. Egy lehettem a fókás lányok közül – így hívjuk magunkat egymás között. Az sem zavarta, hogy nem beszéltem magyarul, és a tengeri emlősökkel sem volt tapasztalatom. Megegyeztünk, hogy etetem a fókákat és a pingvineket, karbantartom a kifutóikat, besegítek az óceanáriumban, és alkalomadtán kitanulom a fókák tréningezését. A tengerbiológusi diplomám megszerzésekor nem vödörnyi apróhallal a kezemben képzeltem el magam, de mindig is vízi élőlényekkel szerettem volna foglalkozni. Az sem ronthatta el az örömöm, hogy a vödörben lévők már nem élnek.

Gino érzékelhette, hogy lanyhult a figyelmem, mert visszasiklott a vízbe, úszott egy kört a medencében, majd egy látványos szaltóval lefröcskölt engem és az első sorban ülőket.

A szemem sarkából láttam, hogy az évek óta itt dolgozó, nálam sokkal felkészültebb és rutinosabb Kriszta közelebb lép arra az esetre, ha valami váratlan történne. Több száz órányi gyakorlás után most először tarthattam fókashow-t közönség előtt, de úgy éreztem, egyedül is boldogulok. Megtanultam az alapszabályt: itt és most. Ha állatokkal dolgozom, nem tépelődhetek azon, mi volt tegnap vagy tegnapelőtt, és nem aggódhatok a jövő miatt. Megérzik, ha elkalandozom, és a fejemre nőnek. Egy elkényeztetett yorkshire terriernél ez talán nem a világvége, de egy háromemberes oroszlánfóka nem viccel. Az állatkerti munka megtanít arra, hogy a jelenben éljek.

A mostra összpontosítottam. Jeleztem Ginónak, hogy jöjjön ki a medencéből, majd az újabb integetést és táncmozdulatokat egy kövér tonhaltörzzsel jutalmaztam. Jöhettek a hulahoppkarikák meg a labda. Láttam Ginón, mennyire élvezi a játékot, valósággal fürdőzött a figyelemben.

A show tetőpontja következett: a csúszdázás. Hason siklott le két méter magasból, és hatalmasat csobbant a vízben. Mögöttem a gyerekek felkacagtak. A műsor végéhez érve intettem Ginónak, hogy tapsoljon az uszonyával. Erre mögöttem is felharsant a tapsvihar. A sípszóra Gino a helyére úszott, én pedig megfordultam, és biccentettem a közönség felé.

– Jól csináltad, csak ne kalandozz el! – jegyezte meg Kriszta, amikor kiléptem a plexikorlát mögül.

– Bocsi! Többé nem fordul elő. Ezt leszámítva milyen voltam?

Kriszta felnevetett.

– A látogatók megint egy sor üzenetet hagynak majd az állatkert Facebook-oldalán, hogy megkaphassák a telefonszámodat.

Nem reagáltam a megjegyzésre. Valóban előfordult, hogy a fókashow után egy-egy néző megkörnyékezett, és néha jöttek olyan csetüzenetek az állatkert online felületeire, amiben rólam érdeklődtek. A hiúságomnak jólesett, de nem tulajdonítottam neki nagy jelentőséget. Nyilván beindítja egy-két férfinak a fantáziáját a fókashow-n viselt kék rövidnadrág és a tengerészcsíkos ujjatlan póló, de nem ez a munkánk fokmérője. Kriszta megjegyzését azért is éreztem igazságtalannak, mert egy-egy bemutató után mindnyájan a figyelem középpontjába kerültünk, nem csak én. Többnyire együtt nevettünk a pasik próbálkozásain.

A fókashow nézői közben szép lassan elhagyták a nézőteret, hogy bejárják az állatpark többi részét, én pedig átöltöztem az állatkerti egyenruhába, és mindent rendbe tettem magunk után. Kifelé menet visszaakasztottam a bejárat elé a vastag hajókötelet, ami jelezte, hogy idegenek most már nem léphetnek be a területre.

Krisztával együtt indultunk a hűtőház felé, hogy lepakoljuk a kiürült halasvödröket, és élelmet válogassunk a pingvineknek. Ahogy elmentünk a látogatók mellett, többen utánunk fordultak. Mostanra megszoktam, hogy ha párban vagyunk, az emberek megnéznek minket, mert olyanok voltunk, mint a tűz és a víz. Kriszta fehér bőrű, szőke, kék szemű és eredendően kislányos, míg én a zanzibári őseimre ütöttem, amin a tősgyökeres nottinghami apám génjei mit sem változtattak. Százhetvennyolc centimmel az átlagnál magasabb vagyok, a bőröm – anyám szavajárása szerint – tejcsokoládé-színű, göndör fekete hajam szerteszét áll, ha nem kenek rá egy tonna hajhabot.

Azt hiszem, akkor kezdett érdekelni a biológia, amikor a genetikát tanultuk, és megértettem, miért hasonlítok jobban anyára. Azt nem mondom, hogy ennek köszönhetően teljesen megbékéltem a külsőmmel, de láttam az előnyeit. Például nem költöttem fodrászra, mert száz kilométeres körzetben nem találtam olyat, aki bármit is tudott volna kezdeni a tincseimmel. Nem mintha az állatkerti munka mellett annyi időm lett volna fodrászhoz járni, vagy bármilyen hasonló luxust élvezni. Magamnak oldom meg, amennyire tőlem telik. A fókákat és a pingvineket úgysem érdekli, hogy mennyire divatos a frizurám. Az is meglehet, hogy hetek óta nem volt rajtam a bakancsnál és az állatkerti egyenpólónál csinosabb ruha.

– Találkoztál ma már Bálinttal? – zökkentett ki Kriszta váratlanul a gondolataimból.

Bálint gondozó volt az afrikai elefántoknál. Fél évvel ezelőtt kezdtünk találkozgatni, nem sokkal azután, hogy Nyíregyházára kerültem. Először bizonytalan voltam kettőnket illetően, mert a házi nyúlra nem lövünk szabályt szigorúan betartottam, és általában nem kezdtem senkivel a baráti társaságból vagy az egyetemen a csoporttársaim közül. Csakhogy Bálint sármos volt, okos és vicces, sőt a munka sem állt közénk, csak még jobban összehozott minket. Mellette nem kellett magyarázkodnom, hogy vannak pillanatok, amikor éjjel rohannom kell, mert történt valami az állataim egyikével, és nem nézett rám üveges tekintettel, ha vacsora közben csak a fókákról beszéltem. Minden amellett szólt, hogy megtaláltam a tökéletes férfit.

– Csak reggel, munkakezdés előtt ittunk egy kávét. Őrült rohanás volt délelőtt – panaszkodtam. – Úgy terveztük, meló után találkozunk.

Kriszta nem mondott semmit, csak bólintott.

– Mert? – kérdeztem vissza. Nem vallott rá, hogy Bálintról kérdez. Bár együtt dolgoztunk, nem voltunk különösebben baráti viszonyban.

– Semmi. Arra gondoltam, ezt elintézem helyetted – vette ki a vödröt a kezemből. – Menj csak, keresd meg! Vedd úgy, hogy elküldelek egy tizenöt perces szünetre, ünnepeld meg az első fókashow-dat!

– Biztos? Elmaradtunk a pingvinkifutó takarításával, és egyébként is sűrű a nap.

Kriszta vállat vont.

– Most akarod látni, vagy sem?

– Persze hogy akarom! Köszi! – mosolyogtam hálásan Krisztára. – Jövök eggyel, mondjuk cserébe holnap lemosom a pingvineknél az üveget helyetted. Vagy lepasszolhatsz bármi mást, amihez nincs kedved, oké?

Talán rosszul láttam, de Kriszta mintha zavarba jött volna. A vödrökkel szó nélkül a hűtőház felé indult. Tudtam, hogy utál a pingvineknél üveget tisztítani. Eleve kinek a kedvenc feladata az ablakmosás? Hát még ha nehezítésképp egy ingatag mobil stégről kell csinálni, alattad a jéghideg vízzel. Nem csoda, hogy ez egyike volt a legnépszerűtlenebb feladatoknak, amit szívességképp néha átvállaltunk egymástól. Mint most én. Kriszta mégsem mondott annyit se, hogy „oké”.

A lehetőség, hogy meglepjem Bálintot, túlságosan vonzónak tűnt. Krisztának rossz napja van, és különösen viselkedik, szögeztem le magamban. Nem mentem utána, nem kérdeztem rá, mi a gond. Ha lényeges, úgyis ki fog derülni.

Még akkor is ez járt a fejemben, amikor az India-ház jellegzetes épületét megkerülve az afrikai részleg felé indultam. Október közepe volt, de a hétköznap ellenére sokan jártak az állatkertben, nyugdíjascsoportok és iskolások is. Én pedig szinte szárnyaltam. Talán azért, mert remekül sikerült a fókashow, és meghálálhattam a belém fektetett igazgatói bizalmat, talán a csodálatos, napsütötte őszi idő tette, vagy a gondolat, hogy meglephetem Bálintot. Az volt a benyomásom, a lábam nem is érinti a földet, mert a boldogságtól néhány centivel felette lebegek.

Elértem az afrikai elefántok kifutóját. Megálltam a kerítésnél, a kezemmel beárnyékoltam a szemem, és körülnéztem. A fák árnyékában csak Jambo, a nemrég érkezett négytonnás hím álldogált, a csodálatosan szép nőstényeket, Kwanzát és Kimanit nem láttam sehol. Bálint néhány napja mesélt a gondozók próbálkozásairól, hogy idővel Jambo valamelyikükkel párosodjon. Élvezet volt hallgatni a lelkesedését, ha a munkája került szóba, sosem tudtam megunni, amikor erről beszélt. Egyszer kinevetett, amikor azt találtam mondani, hogy az állatkerti elefánt-tenyészprogram nemcsak egyedülálló, hanem romantikus is. Elvégre randevúkat szerveznek, aminek a gyümölcsei ideális esetben a kisborjak lesznek. Szakmailag persze komoly munka a gondozóknak, és nagy felelősség is.

Az elmúlt pár hétben alig találkoztunk Bálinttal. Ha össze is futottunk, szinte mindig holtfáradt volt. A romantika az elefántoknak járt, nem nekünk. Persze ebben az is szerepet játszott, hogy nem voltam soha az a sírós-romantikus alkat.

Mivel Bálintot a kifutónál nem láttam, úgy véltem, a nőstényekkel lehet, ezért az elefántház felé vettem az irányt. Mivel ott sem találtam, arra jutottam, hogy nyilván az irodájában dolgozik. A papírmunka nem volt a kedvence, gyakran elmaradt vele, és olyankor pánikszerűen próbálta utolérni magát.

A Jégvilág biodómja felé indultam, ott volt az irodája. Alig maradt pár perc a szünetemből, de arra pont elégnek tűnt, hogy megcsókoljam, és elújságoljam neki a fókashow sikerét. Az iroda ajtaja csukva volt, ezért bekopogtam, de nem jött válasz. Újra próbálkoztam, megint semmi. Már majdnem sarkon fordultam, amikor halk nevetés ütötte meg a fülem. Női hang volt, márpedig az apró irodát általában két férfi használta. Rossz előérzetem támadt, ezért lenyomtam a kilincset, és résnyire nyitottam az ajtót.

Ahogy benéztem, feldolgozhatatlan látvány tárult elém.

Bálint az asztalánál állt, háttal nekem. A nő az asztalon ült. Szőke volt, nagy melle szinte kibuggyant a sötétvörös ruhából. A ruha alja felcsúszott a csípőjéig, ahogy hosszú, izmos, elefántcsontszínű lábát Bálint derekára kulcsolta. Divatos tűsarkú cipőt viselt. Földbe gyökerezett a lábam, és csak bámultam, ahogy Bálint ráhajol a vállára, belecsókol, sőt finoman beleharap. A nő felnyögött, és a keze megindult Bálint hátáról le a csípőjéig, majd ment előre, az ágyékáig. Bálint ekkor a feneke alá nyúlt, megemelte…

Arra sem voltam képes, hogy elforduljak vagy rájuk kiabáljak. Mintha órákig álltam volna ott dermedten, pedig csak másodpercek teltek el.

Aztán hirtelen kínzóan a tudatára ébredtem a szituáció szürrealitásának: itt vagyok, béna pólóban, bakancsban, kócosan, halszagúan, és nézem, ahogy a pasim egy szőke bombázóval csókolózik. Mit csókolóznak? Felfalják egymást, és olyasmire készülnek, ami…

Amikor végre engedelmeskedett a lábam, kettőt léptem hátra, és olyan erővel csaptam be az ajtót, mintha őket vágtam volna pofon.

Kitántorogtam az épületből. Lépéseket hallottam, valaki mintha engem szólongatott volna, de el se jutott az agyamig. Nem törődve azzal, hogy az emberek úgy néznek rám, mintha egy vadállat szabadult volna ki a kifutóból, futásnak eredtem a hűtőház felé.

2.

A hűtőházban szerencsére egy lélek sem volt. A vödröm a helyén, Kriszta sehol. Ennek most rettenetesen örültem, nem akartam senkivel összefutni. Ismerőssel végképp nem.

Rendes körülmények között a halak hűtőházbeli válogatása a munkánk legnyugodtabb része, amit egymás között csak énidőnek neveztünk. Miközben szétválogattuk a jég között olvadozó halak közül a sértetleneket azoktól, amelyek a lehalászás vagy a szállítás közben megsérültek, jól lehetett az élet dolgain töprengeni. Most viszont állandóan Bálint és a nő kettőse jelent meg a szemem előtt. Egy részem szerette volna azt hinni, hogy az egész csak félreértés, és csupán a képzeletem űzött velem tréfát. Hogy biztosan van rá logikus és ártatlan magyarázat, mert a barátom sosem tenne ilyet.

Mégis megtette, valószínűleg nem először, szólalt meg a logikus énem. Nem úgy néztek ki, mint akik ma reggel botlottak egymásba. A pillanat nemcsak érzéki volt, hanem bizalmas is. Ahogy nevettek…

Azon kaptam magam, hogy a könnyeim a fagyott halakra potyognak. Kirántották alólam a világot. Még sosem éreztem magam ennyire megalázottnak és kétségbeesettnek. Magamban már azt latolgattam, mivel lepjem meg Bálintot a féléves évfordulónkon, de ő szemmel láthatóan egészen mást tervezgetett. Két napja engem tartott a karjában, este megnéztünk egy filmet, rendeltünk egy pizzát, mert a főzésben egyikünk sem jeleskedett, aztán az állatokról, a kollégákról beszélgettünk, és sokat nevettünk. Igyekeztem mindent jól csinálni, és úgy tűnt, boldogok vagyunk. Az egész olyan volt, mint a filmekben.

Persze a filmek is általában ilyenkor vesznek váratlan fordulatot. Egy kapcsolat sem tökéletes, és igaz, mostanában kevés időnk volt egymásra, de ez nem mentség arra, hogy egy másik nő két lába közé vesse magát.

Újra bevillant a látvány, ahogy nyalták-falták egymást, és kis híján elhánytam magam. Távolabb léptem a pulttól meg a fagyott halakkal teli tálcától. Próbáltam mélyeket lélegezni, nehogy viszontlássam a fókashow előtt futtában megevett szendvicset.

Mintha egy másik élet lett volna… Egy másik Layla, aki fél órával ezelőtt boldogan sietett, hogy meglepje a barátját. Mit is mondott Bálint reggel a kávénál? Nem biztos, hogy napközben ráér majd, mert interjút készít vele egy tévéstáb az elefánt-tenyészprogram miatt. Én hülye! Nemhogy nem gyanakodtam, de átjárt a büszkeség, hogy a tévében beszél majd arról, milyen fontos a munkája! Mélyinterjú lett belőle, mi tagadás! Vajon amikor két napja a beszélgetést készítették elő…

Ebben a pillanatban Zsanna forgószélként rontott be a hűtőházba. Ő volt a harmadik fókás lány és a legjobb barátnőm az állatkerti dolgozók közül.

– Most hallottam, hogy rajtakaptad Bálintot a tévés riporterrel! Azt a k…

Meg sem kellett kérdeznem, miről beszél, és honnan vagy kitől tudja. Az állatkertben gyorsan terjednek a hírek. Az igazgató mindig azt mondja, hogy olyanok vagyunk, mint egy nagy család, vagyis mindenki árgus szemmel figyeli a másikat, és a kelleténél sokkal jólértesültebb. Elég, ha valaki látott valamit, attól kezdve semmi sem szabhat határt a hír terjedésének.

– Jól vagy?

Megráztam a fejem. Egy szót sem bírtam kinyögni.

Zsanna közelebb lépett, kivette a kezemből a meggyötört haltetemet, amit percek óta szorongattam, és maga felé fordított.

– Annyira sajnálom! Bálint egy idióta, amiért összeszűrte a levet azzal a ribivel! – jelentette ki. – Akarod, hogy kinyírjam? Ha gondolod, belököm Sznyezsanához. Épp oda indultam. Egy jegesmedve mindig örül a pluszkajának.

A könnyek ellenére elmosolyodtam Zsanna javaslatán.

– Kösz, nem, még a végén megfeküdné a gyomrát. Azt nem venném a szívemre.

Zsanna a fejét ingatta.

– Sznyezsanának? A gyomrát? Ő nem válogatós. De majd kap mellé salátalevelet, azzal lefojtja.

Sznyezsana legújabb kedvence a salátalevél volt. Elképzeltem, ahogy a háromszázötven kilós jegesmedve salátába tekerve felfalja Bálintot meg az új nőjét. A tűsarok azért megfeküdné a gyomrát.

Zsanna egy papír zsebkendőt nyújtott felém, hogy megtörölhessem a szemem.

– Egyáltalán, hogy kerültél oda? – kérdezte.

– Kriszta javasolta, hogy keressem meg Bálintot a fókashow után. – Rémes gyanú ébredt bennem. – Szerinted tudott erről? Ezért adott szünetet? Ezért küldött oda? Hogy rajtakapjam Bálintot? Furcsállottam is a nagylelkűségét. Nem rá vall.

Zsanna a fejét ingatta.

– Lehetséges. De miért? Ez még tőle is durva lenne.

Mindketten arra gondoltunk, hogy Kriszta mennyire fújt rám az elején. Igazságtalannak tartotta, hogy milyen rövid idő alatt eljutottam oda, hogy a fókákkal dolgozhassak.

– Tudod, miket terjesztett rólam. Hogy idejöttem Angliából elvenni a lehetőséget az itteniektől, meg stréber vagyok, és törtető – idéztem fel.

– Mindannyian tudjuk, hogy Kriszta féltékeny rád, és gondolom, hallott a…

Zsannára kaptam a tekintetem.

– Mit hallott?

Zavartan félrenézett.

– Semmit. Csak beszéltek ezt-azt. Tudod, hogy van ez. Az emberek mindenfélét mondanak, imádják kiszínezni a történeteket. Még egy zsák kutyatápról is képesek szaftos pletykákat terjeszteni.

Ezt megtapasztaltam még az elején, amikor tavasszal Nyíregyházára érkeztem, és elképesztő dolgokat hallottam vissza arról, ki vagyok, és hogy kerültem Magyarországra. Köszönőviszonyban sem volt a valósággal, az álhír viszont gyorsan terjedt. Aztán megtanultam meg sem hallani az ilyesmit. Most épp ez üt vissza?

– Miről pletykáltak?

– Semmi konkrét, csak hogy a tévés nő… ráhajtott. Állítólag az első pillanattól pofátlanul flörtölt Bálinttal. Fel sem merült bennem, hogy…

– Hogy tényleg összejönnek?

Zsanna egyik lábáról a másikra állt, láttam rajta, hogy rettentően zavarban van.

– Olyasmi. Esküszöm, ha sejtettem volna, hogy nem csak egy ostoba pletyka, elmondom neked. Annyira izgatott és lelkes voltál az első fókashow-d miatt, nem akartam elrontani.

Dühös voltam Zsannára, még ha sejtettem is, hogy igazságtalan vagyok vele szemben. Ha a fülembe jutott volna valami Bálintról, biztosan jót nevetek rajta magamban.

Zsanna még mindig előttem toporgott; várta, hogy mondjak valamit.

– Hiszek neked – szögeztem le. – Csak ha sejtek bármit… akkor… akkor talán nem állok ott, és nézem, ahogy egymást falják.

Zsanna vigasztalólag átölelt.

– Nem akarsz szabadnapot kivenni? – kérdezte végül. – Bárki megértené, ha ma előbb befejeznéd a munkát.

Megráztam a fejem.

– Szó sem lehet róla. Össze kell szednem magam. Nem fogok kisírt szemmel, megszégyenülve elkullogni.

Zsanna kétkedve ingatta a fejét. Rádöbbentem, hogy összekevertem a vödröket, és egymás mellé dobáltam a különböző méretű, sérült haltörzseket.

– Tényleg megleszek – ismételtem meg egy kicsit határozottabban. Bármit tett is Bálint, és akármennyire fájt is, attól még a kifutókat ki kell takarítani. A pingvineket sem érdekli, milyen lelki bajom van, várják a kaját.

– Rendben – bólintott végül Zsanna. – De este gyere be velünk a városba! Találkozom néhány barátommal. Eszünk-iszunk valamit. Lazítunk. Ne ücsörögj otthon egyedül, az biztosan nem segít!

3.

Úgy csináltam végig a nap hátralévő részét, mintha víz alatt lettem volna. Kerültem az elefántházat, mint vadállatok a tüzet, és noha Bálint küldött néhány csetüzenetet, azokat sem voltam képes megnézni, csak olvasatlanul töröltem mindet.

Kívülről nézve tettem a dolgom, ételt válogattam, takarítottam, etettem, de fejben máshol jártam. Hol olyan dühös voltam Bálintra, hogy a legszívesebben kitekertem volna a nyakát, hol azon tépelődtem, mit csináltam rosszul. Nem voltam olyan csinos, mint az a riporternő, de azt hittem, Bálintnak nem a cicababák jönnek be. Ennyire félreismertem? Választ kerestem a miértekre. Igyekeztem megfelelni, tökéletes barátnő lenni. Miért nem voltam akkor csábítóbb és nőiesebb?, korholtam magam.

Egyre kevésbé tetszett a gondolataim iránya, ezért néhány perccel négy előtt úgy döntöttem, mára elég, megyek átöltözni. Azt reméltem, ha elég gyors vagyok, nem botlok bele Bálintba az öltözőben.

Épp a ruhámat vettem át, amikor Zsanna megjelent.

– Kimehetsz, tiszta a levegő – jelentette be kérdezés nélkül. – És ne feledd az estét! A Rákócziban találkozunk nyolc körül.

– Persze – hagytam rá. Tisztában voltam vele, hogy ha azt mondom, semmi kedvem, márpedig semmi kedvem nem volt, akkor nyaggatni kezd. Jót akar, és rémesen érzi magát, de akkor sem ő kapta rajta a pasiját egy másik nővel.

Egy apró garzonban laktam az állatpark területén. Így nem kellett mindennap Nyíregyházáról vagy még távolabbról bebumliznom. Ráadásul megtiszteltetésnek számított, mert noha csak hét hónapja dolgoztam itt, Fönci bácsi, vagyis az igazgató úr felajánlotta, hogy a sajátos helyzetemre tekintettel beköltözhetek az egyik lakásba. A sajátos helyzet alatt azt értette, hogy a legközelebbi családtagjaim, anya és nyanya – ahogy a nagymamámat szuahéliül szólítottuk – ezerhétszáz kilométerre élnek, Angliában, és amikor Magyarországra jöttem, nem ismertem senkit. Igazság szerint ez azóta sem változott: az állatkerti kollégákon kívül nem ismertem mást.

A felajánlott hajlék egy kis garzon volt egy kissé lepukkant melléképületben, ami valamikor oktatási célokat szolgált, de később lakásokat alakítottak ki benne. Középen egy hatalmas, magasba szökő aula terpeszkedett, tele mindenféle limlommal, asztalokkal, székekkel. A lakások mind ide nyíltak. Az első emelet magasságában galéria futott körbe.

Én a földszinten kaptam helyet. Harmincöt négyzetméter, semmi különös, de a saját birodalmam volt. A southamptoni egyetemi kollégium, majd az albérlet után, ahol öten osztoztunk egy lakáson, valóságos luxusnak tűnt. Nem tudtam ellenállni a kísértésnek, és rendeltem bele néhány új bútort is, amik egy hete jöttek meg.

Erről eszembe jutott, hogy Bálint segített összeszerelni őket. Ahhoz képest, hogy milyen higgadtan bánt az állatokkal, a csavarokra és furnérlemezekre ez nem volt igaz. Türelmetlenül csapkodott, végül dühösen kifakadt, hogy mi a fenének nekem ennyi bútor, ez a lakás úgyis csak ideiglenes.

Most nagyon is ideális menedéknek tűnt, ahol elbújhatok a sebeimet nyalogatni. Épp a lakáskulcsot kerestem a zsebemben, amikor megláttam Bálintot. Az aula túloldalán, egy kikukázott könyvespolc csontváza mellett, a falnak támaszkodva, zsebre tett kézzel ácsorgott. Még az állatkerti egyenruhát viselte. A történtek ellenére nem tudtam nem gondolni arra, hogy mennyire jóképű. Nem a szó szépfiús értelmében, a barna hajára ráfért volna már a vágás, a borotválkozást sem erőltette túl, és a zöld kapucnis pulcsi feszült a derekán, de áradt belőle a férfias erő, ami kezdettől vonzott. Ezek szerint nem csak engem…

Mivel ő is észrevett, már késő lett volna elmenekülni.

– Te voltál az irodában, igaz? – kezdte köszönés nélkül.

Nem válaszoltam, csak megpróbáltam megkerülni, és bemenekülni az ajtón a biztonságot jelentő lakásba.

– Így is egyértelmű a válasz – mormolta. Akire nem hatott a kisugárzása, azt levette a lábáról a mély, megnyugtató hangja. Az állatkertben amúgy is csak elefántsuttogóként emlegették.

– És ha igen? Talán magyarázkodni akarsz? – csattantam fel. – Vagy bocsánatot kérni?

Megriadhatott attól, hogy hangosan szólok, ráadásul angolul, ami csak azon ritka esetekben fordult elő, amikor eluralkodtak rajtam az érzelmek. Az elmúlt hónapokban már egész jól megtanultam magyarul.

– Bocsánat! Sajnálom! – motyogta végül, és lépett egyet felém.

Azt mondta, amit hallani akartam, de csak még dühösebb lettem.

– Szóval sajnálod? Mit? Hogy majdnem ott helyben az asztalon megdugtad azt a nőt, vagy hogy megláttalak titeket? Nem! Tudod, mit? Ne is válaszolj! Nem érdekel…

Be akartam menni az ajtón, de az utamat állta.

– Hallgass meg! Ez csak egy futó kaland. Több interjút csinált velem, sok időt töltöttünk együtt… és így alakult.

– Ezen logika szerint Jambót is lesmárolnád, mert vele is sok időt töltesz? – kérdeztem vissza élesen.

– Nem erről van szó.

– Akkor miről?

– Jól elvagyunk, szeretek veled lenni, de Angéla annyira más volt, és mi sosem beszéltünk arról, mi van köztünk. Ez meg csak úgy megtörtént.

Csak úgy megtörtént? Ilyesmi nem történik csak úgy. A legszívesebben üvöltöttem volna, de összekapartam a megmaradt méltóságomat, és magamat is meglepve higgadtan folytattam:

– Hát most beszélünk arról, mi van köztünk. Te és én végeztünk. Megtennéd, hogy beengedsz a lakásomba?

Bálint néhány pillanatig tétovázott, aztán félreállt az útból.

– Én nem ígértem semmit, és nem hazudtam neked, ugye tudod? – szólt utánam.

– Máris gerincesebbnek tűnsz a szememben – morogtam az ajtó felé fordulva, csak úgy magam elé. Nem tudom, hallotta-e, de pár pillanat múlva megindult kifelé, a lépései halkan visszhangzottak az aulában. Nem fordultam utána, nem érdekelt többet.

Remegő kézzel alig találtam bele a kulccsal a zárba. Ahogy beléptem, úgy, ahogy voltam, ledőltem az ágyra, magamhoz öleltem a barna-sárga mintás díszpárnát, amit még otthonról hoztam, és kitört belőlem a zokogás. Hogy lehettem ekkora idióta? Most már leginkább magamra haragudtam.

Bálint nem jött azzal a rossz szöveggel, hogy egyszeri alkalom volt, nem könyörgött, hogy bocsássak meg, mert csak engem szeret. Rádöbbentem, hogy egyvalamiben igaza van: sosem beszéltünk a kapcsolatunkról, mert minden olyan természetesen alakult.

Még sosem volt komoly párkapcsolatom. Mindig azt mondtam, a tanulásra kell összpontosítanom, mert nem veszíthettem el az egyetemi ösztöndíjamat. Anya nem tudta volna kifizetni a tandíjat. Egyébként is, az angol fiúk mind olyan felszínes ostobaságokról beszéltek, mint a bulik, a zenekarok vagy a foci. Hosszú idő után Bálint volt az első, akire másként néztem. Amikor randira hívott, a világ legszerencsésebb nőjének éreztem magam még akkor is, ha csak a Sóstó Zoo előtti tóparton ücsörögtünk egy padon. Nemcsak jóképű volt, hanem okos meg vicces is, és elképesztő érzékkel közelített az állatokhoz.

Így utólag kielemezve arra jutottam, hogy a józan eszemet félretéve engedtem az érzéseimnek, kezdtem beleszeretni Bálintba, és közben nem figyeltem az apró jelekre, amik egyértelműen jelezték, hogy ő nem veszi komolyan a kapcsolatunkat. Nem akart előre tervezni, például közös karácsonyi programokban, szilveszterben gondolkodni. Eszembe jutott az utolsó mondata. Hogy sosem ígért semmit. Sem hűséget, sem komoly kapcsolatot. Én voltam az, aki olyasmit látott bele a viszonyunkba, ami ott sem volt. Csak magamat hibáztathatom, amiért nyomorultul itt fekszem az ágyon.

Ez így nem mehet tovább, határoztam el magam. Nem fogok sírni. Figyelemelterelés kell.

A gyomrom kisebbnek érződött, mint egy gombostű feje, ezért az evést kizártam, de úgy döntöttem, készítek egy teát. Rendszeresen ugrattak azzal, hogy vérbeli angol vagyok, aki ha a világ kifordul is a négy sarkából, akkor is teát iszik. A szertartás, ahogy megtöltöttem a vízforralót, kiválasztottam a szálas teák közül a helyzethez illőt, mindig megnyugtatott. A kis lakásban már vagy tízfajta tea sorakozott a mosogató feletti polcon. Ezúttal egy gyömbéres-kardamomos ízesítésűt választottam. Kisvártatva a lakást betöltötte a fűszeres illat, amitől, mint mindig, most is egy kicsit megnyugodtam.

A bögrémmel letelepedtem az ágyamon, magam elé húztam a laptopomat, és elindítottam a kedvenc sorozatomat a második világháború alatt praktizáló angol állatorvosról. Tudtam, hogy ebben nem lesz szerelmi dráma, és a legnagyobb konfliktust az jelenti, hogy sikerül-e világra jönni a farfekvéses borjúnak. Azt reméltem, ez eltereli a figyelmemet.

Tíz perce sem ment a sorozat, amikor a dombos, zöld yorkshire-i táj helyén anya profilképe jelent meg. Alatta a bejövő videóhívást jelző zöld ikon.

Kinyomtam, és hogy ne aggódjon, írtam egy rövid üzenetet, hogy öt perc múlva visszahívom.

Néhány pillanatig csak bámultam magam elé. Képtelennek éreztem magam arra, hogy elmondjam, mi történt, de biztosra vettem, hogy ha meglátja a sápadt arcom, azonnal kérdezősködni fog. Anyának sosem mutattam be senkit, mert tudtam, mit mondana: a férfiakkal csak a baj van. Az apámra ez igaz lehetett. Sosem házasodtak össze, és apára sosem lehetett számítani. Amikor végleg elment, anya néhány hétig ki sem jött a szobájából. Fogalmam sincs, mi lett volna, ha nincs velünk nyanya. Enni adott, iskolába vitt, és megcsinált mindent, amire anya nem volt képes. Ez lett a mottónk: ott vagyunk egymásnak hárman, nyanya, anya és én, a három grácia, nincs szükségünk férfiakra a boldoguláshoz.

Ezért sokáig nem is meséltem nekik Bálintról. Átkoztam a pillanatot, amikor úgy egy hónapja megszegtem a saját szabályom, és mintha olyasvalamit mondtam volna, hogy kezd komolyra fordulni a kapcsolatunk. Előző nap tökéletes randink volt, csónakáztunk a naplementében a tavon, aztán sokáig üldögéltünk egy pohár bor felett, és beszélgettünk. Visszafelé hazakísért, aztán meg, mint a kamaszok, csak álltunk és csókolóztunk, nem akartunk elszakadni egymástól. Akkor valóban úgy tűnt, hogy a kapcsolatunk jó irányba halad. Vajon már akkor is volt valaki más?

Nem, most nem gondolok erre! Megmostam az arcom hideg vízzel, hogy a szemem kevésbé legyen püffedt, aztán rákattintottam a videóhívás gombra.

Szinte azonnal létrejött a kapcsolat – szerintem anya ott ült, a hívást várva, türelmetlenül, ujjával a touchpad felett.

– Szia, anya! Hogy vagy? – kérdeztem könnyedén.

– Layla Mariam Abbot! Az elmúlt két hétben nem hívtál – jegyezte meg rosszallóan. A laptop monitorján komorabbnak és szigorúbbnak tűnt, mint a való életben. És igaza volt, tényleg nem hívtam.

– Ne haragudj, nagyon sok volt a munka az állatkertben, azt sem tudtam, hol áll a fejem. Tudod, ma először vezényeltem le egyedül a fókashow-t.

– Igen?

Anyát nem különösebben lelkesítette a munkám. Úgy képzelt tengerbiológusként, ahogy az ismeretterjesztő filmekben mutatják: egy expedíciós hajón ismeretlen vizekre utazom, és új fajokat fedezek fel, aztán valamelyiket róla nevezem el. Ehhez képest néhány hónap sikertelen álláskeresés után Nyíregyházán ajánlottak munkát. Amikor nyanya meghallotta, hogy Magyarországra jövök, teljesen kiborult, és csak akkor nyugodott meg egy kicsit, amikor rájött, hogy a Sóstó Zoo mennyire békés hely, és Budapesttől is messze esik. Mintha a főváros maga lenne a veszély. Azt meg se mertem neki mondani, hogy belevetettem magam a magyartanulásba, és meglepően jól megy. Ahogy telt az idő, büszke voltam az összetett munkára, amit a fókák, pingvinek és a többi állat körül végzek, de anya csak úgy gondolt rá, hogy kifutót takarítok. Már letettem arról, hogy megváltoztassam a véleményét.

– Igen, és most, hogy rákérdeztél, elárulhatom, hogy remekül sikerült – feleltem.

Anya elszégyellte magát.

– Nagyszerű, kislányom, gratulálunk! Tudjuk, hogy bármibe fogsz, abban remekelsz.

Elengedtem a fülem mellett a burkolt célzást, hogy mással is foglalkozhatnék.

– Miből áll ez a show? – kérdezte.

Reméltem, hogy tényleg érdekli, így elmeséltem neki részletesen, kivel és milyen mutatványokat mutatunk be a közönségnek.

– Szóval állatidomár vagy – bólogatott. – Hát, ha ez boldoggá tesz…

– Boldoggá tesz, anya. Szeretem a fókákat, ha kérek tőlük valamit, engedelmeskednek, együtt játszunk, a közönség meg tapsol. Látnod kellene a gyerekek csillogó szemét…

– És az a férfi, Brandon? – váltott témát anya.

– Bálint – javítottam ki gépiesen.

– Akkor Bálint. Vele mi van?

– Dolgozik – adtam kitérő választ.

– Nincs még vége a munkaidőnek?

A fenébe! Miért figyel oda mindenre, amit mondok?

– Egy tévéstáb van az állatkertben, ami kicsit felforgatta a napot – magyaráztam. Reméltem, anya sasszeme nem szúrja ki, hogy a kelleténél kettővel többet pislogtam, hogy ne lepjék el a könnyek a szemem. – Minden a feje tetején áll. Leginkább az elefántház.

– Mikor mutatod be nekünk ezt a fontos embert?

A kérdés megkönnyebbüléssel töltött el. Egyelőre tehát megúsztam, de tudtam, ez nem lesz mindig így. Előbb-utóbb úgyis el kell mondanom, hogy szakítottunk. Vagy inkább azt, hogy valójában soha nem is voltunk egy pár…

Ittam egy kortyot a teámból, és próbáltam a bögrém mögé elbújni.

– Anya! Bálint tényleg rendkívül fontos munkát végez, nagyon elfoglalt, nem olyan egyszerű megszervezni.

– Csak le tud ülni melléd a monitor elé öt percre, ha olyan komoly a dolog, nem?

– Ha nem lenne állandóan döglötthal-szagod, lehet, szívesebben lenne melletted! – Nyanyát ekkor pillantottam meg a kép hátterében. Színpadiasan fintorogni kezdett, mintha a kamerán át is érezné a szagot. Hiába közel nyolcvanéves, tele volt energiával.

– Ezt már ezerszer megbeszéltük. A munkámmal jár – védekeztem. – És aki állatkertben dolgozik, mint Bálint, tudja, milyen ez, és megérti.

– Csak meg akarjuk ismerni azt a férfit.

– És szétcincálni – tettem hozzá halkan. Önkéntelenül elmosolyodtam. Anya és nyanya egymást túllicitálva tudott kielemezni bárkit. Sosem a rosszindulat beszélt belőlük, de mindenről és mindenkiről igen határozott véleményük volt.

Szerencsére anya témát váltott. Elmesélte, mi történt a munkahelyén az újságnál. Nyanya közben elfáradt, és elment lepihenni. Anya ezután megosztotta velem, hogy az orvosok aggódnak érte. Mintha a belső erő, ami eddig hajtotta, kezdene elfogyni. Hallottam anya hangján, hogy mennyire nyugtalan, de Magyarországról csak annyit tehettem, hogy mondtam pár biztató szót.

Mire bontottuk a hívást, fél nyolc is elmúlt. Bár megígértem Zsannának, hogy bemegyek a városba, már késésben voltam, és ami még rosszabb, semmi energiát nem éreztem arra, hogy kimozduljak.

Elvonszoltam magam az asztalig, töltöttem még egy bögrével az időközben kihűlt teából, és visszakucorodtam az ágyba.

Nem akartam átengedni magam a sírásnak, de tudtam, ha nem foglalom el magam, akkor a gondolataim újra és újra visszatérnek Bálinthoz. Inkább levettem a könyvespolcról egy szakkönyvet, amit még az egyetem alatt vettem, de sosem nyitottam ki. A globális felmelegedés tengerekre gyakorolt hatásával foglalkozott. Letelepedtem vele, és szabályosan kényszerítettem magam, hogy elolvassam a bevezetőt. Valahányszor Bálint jutott eszembe, visszalapoztam a táblázathoz, amely a korallok pusztulásának mértékét mutatta be az elmúlt években. Ezt mindig is szívszorítónak találtam. Ehhez képest mi az én nyűgöm?

Nem tudom, hányszor lapoztam végül vissza a táblázathoz, de belealudhattam az olvasásba, mert arra riadtam fel, hogy valaki rázza a vállam.

– Mit mondtam az egyedül ücsörgésről? – kérdezte Zsanna.

Azt hittem, álmodom, de nem álom volt. Zsanna az ágyamon térdelt, a takarót, amit álmomban húzhattam magamra, már lerángatta rólam.

– Felkelni! – adta ki az utasítást. – Számítottam erre, úgyhogy kicsit átszerveztem a dolgokat.

Felültem, kábán pislogva körbenéztem. Zsanna az asztalra lepakolt két üveg bort, némi rágcsálnivalót, sőt még a kedvenc gyömbéres kekszemből is hozott egy csomaggal.

– Házibuli lesz – jelentette ki. – A barátaimmal bármikor vacsorázhatok.

Kirángatott az ágyból, és elzavart zuhanyozni. Mire végeztem, tagadhatatlanul felfrissültem. Ezalatt berendezte az aprócska amerikai konyhámat a rögtönzött kétszemélyes bulihoz. Elővett két műanyag poharat, mert más nem volt, és kis tálkákba öntötte a rágcsálnivalót. Amikor vizes hajjal, melegítőben megjelentem mellette, a kezembe nyomta az egyik poharat, és bőkezűen töltött bele a borból. Aztán koccintásra emelte a saját poharát.

– Egészségünkre!

Két órával később az egyik borosüveg már kiürült, és épp egy hosszú monológ végén jártam Bálintról.

– A szerelem és a férfiak tényleg csak bonyodalom… – Elhallgattam, mert rádöbbentem, hogy úgy beszélek, mint anya. – Miért ilyen nehéz ez? Mit kellett volna másként csinálnom?

– Semmit, te nem tehetsz semmiről, ezt jól jegyezd meg! – szólt rám Zsanna. – Ne magadat okold, csakis Bálintra lehetsz dühös!

– Nem is tudom… Most nézz rám – mutattam a pólómra és a kinyúlt melegítőre. – Nem vagyok épp egy csábító démon. És ott van az állandó halszag. Bálint azt mondta, nem zavarja, de mutass egy férfit, aki szerint szexi, hogy…

– Többször van döglött hal a kezedben, mint … – fejezte be Zsanna helyettem a mondatot, és hangos nevetésben tört ki. – Az a te bajod, hogy bolond vagy. Egy gyönyörű, okos nő, aki odafigyel másokra. Ezt az állatok is érzik, ezért tanultál bele olyan könnyen a fókák tréningezésébe. Jobbat érdemelsz.

– Sosem kedvelted Bálintot – mondtam ki a nyilvánvalót.

– Ez így túlzás. Bálint intelligens, szexi, vicces és túlontúl jóképű. Pontosan tudja, hogyan kell elvarázsolni egy nőt. Ezzel a képességével szívesen él is. Ezt mindannyian tudtuk.

Elgondolkoztam azon, amit Zsanna mondott.

– Akkor ezért volt részem az elején néhány különös beszélgetésben? Nem értettem, hogy a munkaszerződésemhez hogyan kapcsolódott az a félmondat, hogy nem mindent és mindenkit kell egyformán komolyan venni itt, és legyek óvatos.

– Fogadjunk, hogy ezt Zsuzsa mondta – jegyezte meg Zsanna. – Belőle kinézem, hogy figyelmeztetni akart.

– Hogy lehettem ilyen vak és süket? – mormoltam, és a tenyerembe temettem az arcomat. – Tudhatnám, hogy krétából nem lesz sajt.

Zsanna zavartan pislogott rám.

– Miféle kréta és sajt? Á! Nálunk kutya és szalonna, ha jól sejtem, mire gondolsz.

– Kutya és szalonna? – zavarodtam meg. A magyartanulás során ilyen mélységekig még nem jutottam el.

– Mindegy – legyintett Zsanna. – A lényeg, hogy nem vak és süket vagy, hanem egy érző lény. Akinek van szíve. Még ha sokszor próbálod is elrejteni, és erős, önálló nőnek tűnni.

Még sokáig csevegtünk. Amikor Zsanna tizenegy után elment, hogy elérje az utolsó buszt a városba, lefeküdtem az ágyra, de nem jött álom a szememre. Lehet, hogy a többieknek igaza van? Anya gyakran mondogatta, hogy egy férfi csak bonyodalmat jelent. Én pedig mindig igyekeztem lazának és erősnek tettetni magam, hogy ne törjék össze a szívemet – ne úgy, ahogy apa tette anyával, amikor lelépett. Most megtapasztaltam, mi történik, ha engedek az érzéseimnek.

Elhatároztam, hogy ez többé nem fordulhat elő.