Almási Miklós

A tudás örömétől
a szellemi vakságig

Írások a kultúra mámoráról
és a műveltség leárazásáról
– szemelvények –

Kalligram

© Almási Miklós, 2024
ISBN 978 963 468 455 8

Előzetes figyelmeztetés

Kedves Olvasó, e kötetben rövid-közepes írásokat találsz a legkülönbözőbb témákból – vannak titokzatosak, tiltottak, irodalmi kuriózumok, és bocsánat, de filozófiai krokik is szerepelnek a halmazban. De te bizonnyal találsz egyet-kettőt, ami villámként csap agyadba, lelkedbe, szívedbe. Egyébként ezt a könyvet nem kell egyfolytában, az esszéket egymás után olvasni. A mai gyors világban fő a hirtelen élmény, szikrázó benyomás. Kapj ki egyet, ami felébreszt, a többit aznapra hagyd a francba. Aztán lehet tovább menni.

Mondanám, hogy cinikus, meg anarchista vagyok ezeket jegyzeteket írva, de nem mondom, a kíváncsiság és pesszimizmus vezérelte ezeket az esszéket. Kivéve néhány zenei beszámolót, ahol nem lehet viccelődni, csak hallgatni (és elszállni a transzcendenciába…). És kalaplevéve közlöm veled, hogy életem kezdetéről – gyermekkori proli életemről és az áldott anyai kebel képeiből is találsz lázas-lázongó (baloldali) emlék-mozaikokat. Mert ilyen is volt, és felejtésben lubickoló korunkban az ilyen fajta emlékezés arany ötvözet életünk elhazudott élményein – ha van hozzá érzékünk.

Neked, kedves Olvasó, elég a megbocsájtó kíváncsiság e műhelytanulmányok lapozásához. Mert hogy a cérna végén – idős koromban – őszinteségre és káromkodásra vetemedtem, hisz’ most már mindegy. Ha velem jössz, nem bánod meg. De azt is mondhatod, hogy mit akar itt ez az ember? Nem vagyok sértődős (az vagyok), csak gyere velem ebbe a betűkalandba.

Amúgy meg a bunkók eluralkodása a világban, Nyugaton és Keleten egyaránt, tényleg felbassza az agyamat: miért olyan természetes, hogy egyre több stupid nagypofájú (analfabéta, laposföld-imádó) mondja meg (csinálja) a világban a tutit?

Nekem – ha szabad személyeskednem itt a kötet elején – írás közben az a felfedezés volt nagy élményem, mikor a hetvenes, vagy tán nyolcvanas években a varsói romok alatt felfedeztek egy tucat fotótekercset. Mert hogy a Nagy Háború utolsó éveiben volt egy mindenre elszánt Leica-tulajdonos, aki Varsóban mind a két felkelést – az egyik a lengyelek önfelszabadító harca, a második a gettólázadás és annak pusztulása volt – nos, a fényképész mindezt végigfotózta. Aztán a tekercseket becsomagolta, eldugta, ő meg sietett valami búvóhelyre a nácik elől. Túlélte. Hosszú szünet jött, a tekercsek lapultak, a képanyag némán vádolva kussolt valahol. Képzelheted, mit jelentett e film felfedezése? Mert hogy senki se szerette azokat – az oroszok azért, mert bűntudatuk volt, amiért nem segítették a lengyelek nácik elleni lázadását, a lengyeleknek azért, mert sokféle, egymással is harcoló hős képeit látták (zsidókat, a nyugat-barát, szovjet ellenes Honi Hadsereg bakáit, civil lányokat géppisztollyal, csatornában bujkáló külföldről idefutott önkénteseket), és persze a németek barbárságát.

Ezt csak úgy, privátként említém neked, kedves Olvasóm, hogy ilyesmik villanyoztak fel, mikor e karcolatokra elszántam magam. A filozófiai kitérőket meg bocsátsd meg nekem, eredeti szakmám hívott egy utolsó körre, hogy dobjam be magam terrénumára. (Ilyen pl. a Test mint öntudat című dolgozat – bocs az önreklámért.) De a bunkók uralomra törését nem bocsátom meg, akkor se, ha világirodalmi kavarásról, a kutyusok imádatáról, netán zenéről írok e karcolatokban. Mert antibunkó bosszankodásom az itt következő gondolatok cantus firmusa, vezényszava, ha úgy tetszik.

De ha beleolvasol az itt viruló írásokba, azért láthatod, hogy a káromkodásokon túl itt egy úriember fogja a tollat, illetve kalapál a klaviatúrán: így aztán a kultúra, az örök szellemi fenség, a Bildung elátkozott valósága legyen e beköszönő soraim végszava.

Első menet:
Úgy általában…

A „bunkók” világuralma felé

Rég volt, annyira régen, hogy már a többség meg is bánta Nagy-Britanniában. „A Brexitet a hülyék nyerték meg – írja Bernard-Henri Lévy francia filozófus a Népszabadságban. (Britannia bukása, 2016. 06. 30. – Eredetileg Le Monde, 2016. június 25–26-i számában) „Ez a Fritz Lang Metropolisában megjelenített tömeg győzelme. Meg a hajótörőké, a balos bunkóké, a részeg szkinhedeké, az írástudatlan hőbörgőké, a bikanyakú neo-nacionalistáké… A Brexit örök időkre a tudatlanság győzelmének példája lesz a tudás fölött. Az emberi állatságé az emberi szellem fölött. A pitiánerségé a nagyság fölött.” Na, jó, a Brexit lassan vieux jeux, de ugyanez az a korlátoltság győz a szellem felett a Front National nyomulása, a holland xenofóbia, dán nacionalizmus stb. esetében – alig várják a népszavazást, hogy seggbe rúgják mérsékelt (és béna) kormányaikat. Miközben fogalmuk sincs, mi történik köröttük.1

A bunkó (bunkóság) – vagy illedelmesebb fogalommal: a „korlátozott kóddal” gondolkozó (szűkagyú) többség ilyen végzetes ügyekben csúcsosodik ki, de ez a habitus persze a köznapokban is terjed.2 Nem a totál-tetkónál kezdődik – ma már nők is tele vannak firkálva. Hanem ott, hogyha megadod az elsőbbséget egy terhes nőnek a keresztutcában, a mögötted jövő sofőr leordítja a fejed: „Ne az én kontómra udvariaskodj!” Sickratman: „Megmosod a segged szarás után? Buzi-e vagy!” Utcán egy külföldi érdeklődik az ott ácsorgó két férfitől: „Sprechen Sie Deutsch?, Do you speak…?” Semmi. „Te – mondja a két ácsorgó egyike – meg kéne már tanulni egy pár nyelvet.” „Miért, ez a fazon hat nyelven beszélt, aztán mire ment vele?” Skandináv országokban természetes a kétnyelvűség, de már a Mediterránrumban is nehezen boldogulsz az angoloddal. Nálunk a lakosság 25%-a funkcionális analfabéta – multicégek sem tudják őket betanítani, nem értik a magyar nyelvű használati utasítást… (Nem jön be a klasszikus RTFM-jelszó – Read The Fucking Manual – „nézd meg a használati utasításban”. Nem jön be, mert nem tudják kibetűzni… [Analfabéták] Na, ez utóbbi már az európai gazdaságot érinti, és tömény aknamező.) És persze – mint említettem – a bunkóság rétegzett klaszter: van középosztálybeli, sőt, értelmiségi része is (Wutbürgernek mondják németül azt a réteget, mely a politikai szférában csak dühöng, nem gondolkozik, és mindent el akar gányolni…).

Nem folytatom, mert ez csak a felszín. A bunkók elhisznek/terjesztenek minden marhaságot. („Az a jó, ami ócsó”; a franciák: „mi nyertük meg az I. világháborút”, „Független Baszk-földet!” vagy: a független Észak-Itáliát, Írországot…). Az EU állítsa vissza a nemzetállamok szuverenitását („nem kell a Rothschild pénze”, „Franciaország a franciáké”, „mindenki menjen haza!” stb.).

A szűkagyúak – nyomulnak: a populizmus rájuk támaszkodva terjed (s benne a szélsőjobb zászlója leng győzelmesen). Ami egykor a vox populi – a demokratikus politizálás figyelembe veendő mozzanata – volt, mára szétesett. Lett egy tömeges – műveletlen-iskolázatlan, minden egyszerűsítő szlogent, gyűlöletbeszédet „benyelő” – réteg, és ugyanebben a populusban valamiért lecsúszásban lévő középosztály-darabka, ami kudarcának dühét népszavazásokon, tömeggyűléseken tudja kiélni. No meg az értelmes (azaz hosszú távban gondolkozó) politikusok megbuktatásában.

A világ egyszerű, csak a tojásfejűek ködösítenek

A szűkagyúak legveszedelmesebb tulajdonsága, hogy hisznek az igazság egyszerűségében. Mindenütt: gazdaságban, világpolitikában, odahaza. „Minden komplex problémának van egy egyszerű, érthető és hamis megoldása” – írta egykor H. L. Meinecken. És a passzentos szlogenek bizony egyszerűek: „az establishment = csaló”, „kevesebb adót” (aztán hogy a hidak, utak tönkre mennek, Amerikában az már az adminisztráció hibáját bizonyítja…). De kérdezhetném, hogy hányan tudják még egy fejlett országban is, hogy mi a különbség millió és milliárd között?

Az egyszerűsítés vonzó, mert az is érti, aki nem elég iskolázott, és van benne annyi gyúanyag, hogy fellelkesítse „ellenségei” ellen a szűkagyú közösséget. Van ellenségkép és van összetartó erő: nem kell okosnak lenni – a tojásfejűek hozták ránk a bajt. Szerelmesek az egyszerű jelszavakba, mikor a világ egyre bonyolultabb (ld. a Föld túlnépesedését, az éhség/szegénység fenyegetését, energiaátállás gondjait, globális vízhiányt); vagy figyeld a demográfiai válságot (elöregedő Európa – munkaerő-hiánnyal); de azt se érzékelik, hogy a háborúk itt vannak a küszöbön. Hát persze, hogy jobb azt ordítozni, hogy „minden politika csalás”, meg hogy „atomot nekik!”.

Az agymosás

Az egyszerű megoldások régóta csábítanak. A soap operákon nevelkedettek – ezt tanulták („mindig a jók győznek…”), komolyabb művészfilm nem él meg se otthon, se a világpiacon. Magyar film, ha bekerül a pláza-mozikba, akkor dokumentálható, hogy 30 ember nézte csak, vagyis nem kell, minek fizessenek rá a működtetők… „A közönséghez kell igazodni, ők ezeket a tömegfilmeket szeretik.” Hát persze, harminc éve ezt a fajta narratív technikát nyomták a fejükbe, rá lettek szoktatva, („vizuális agymosás”), tömegeket illetően innen nincs visszaút: egy vékony értelmiségi réteg rajong, ha elkap egy-egy művészfilmet, de ezek megvalósítása anyagilag csőd. Jó, vannak kivételek: a Saul fiát százezren nézték, a Fehér tenyér győzelmesen visszatért (sportnevelési erőszak – gyerekkínzás – bemutatásával), a Velencei filmfesztivál, meg az amerikai, független filmes Sundance-fesztivál még tartja magát. De most az agymosott fejek többségéről: a bunkóság terjedésének „hátországáról” beszélek. A Big Business rájuk épít: klisék, típus-figurák, a lelőtt fazon a sorozat következő részében feltámad: nincs baj az erőszakkal, mert csak Uzival lehet dolgokat elérni. A fejekben, a képi elvárásokban az van, hogy minden egyszerűbb, mint az értelmiségiek mitológiája.

Okok

A 2016-os McKinsey-jelentés3 – a populizmus járványát kutató felmérés – egyik alcíme: „Szegényebbek, mint szüleik voltak?” Ez kérdés-diagnózis is lehetne, a frusztráció. Amiből a legrémesebb a középosztály lecsúszása, illetve a rettegés az elszegényedéstől. Nemcsak egyenlőtlenség növekedéséről van szó, vagyis hogy a gazdag 1% a GDP 70%-a felett diszponál, mint a 90% nincs sehol. Egy milliárdos kevesebb adót fizet, mint a titkárnője – mert, hogy a befektetés nem adózik, és a részvény befektetésnek számít… A lefelé csúszók nemcsak saját nyomorukat látják, de Amerika – vagy ha úgy tetszik Franciaország – hanyatlását és a szegénység gyors terjedését is.

A McKinsey-jelentés két okot emel ki a bunkóság terjedésében: 1.) Egyre többen vannak a globalizáció vesztesei, a globalizáció bukások sorozatát hozta a fejlett világra – pl. azzal, hogy Kína lett a verseny győztese. 2.) A ’80-as évektől kezdve a fináncszektor – investment banking, hitelexpanzió stb. – túlterjeszkedett, magyarul: elszívta a gazdaság erőforrásait. (A pénzügyi szektorban 15–30%-os megtérülés, iparban, egyebütt 1–5%-os, hát persze hogy nem ruháznak be az iparba…) E harmincéves trend eredménye lett a 2008-as válság, amiből máig csak a pénztársadalom támadt fel – a gazdaság nem tért magához. Ez utóbbi diagnózis eddig tabu volt az amerikai közírásban, ma a Financial Times vezető közgazdásza, Martin Wolf, mint szakadék előtti figyelmeztető táblát fogalmazza meg.4 Mert közhely lett, hogy a társadalom kifizette a nagybankok cechét, és jutalmul elmehetett nyomorogni. Nemcsak a feketék szívnak, de a fehérek is a felső középből csúsznak az alsóba. Rettegnek, és összehúzzák magukat: a gyerekeik nem járnak egyetemre (nincs annyi pénz… vagyis nő a tudatlanság szintje). E vesztesek adják a szűkagyúak lázadásának utánpótlását. Ja és persze a feketék, hispanók, prolik. A Big Money-vezérelte politika napi tapasztalata, ez a zsigeri frusztráció – lázít.

Van egy harmadik ok is: az oktatás szintjének zuhanása. Az ún. általános műveltség eltűnőben (jobbára csak megfizethetetlen magániskolákból szerezhető), az üresfejűeket a tömegmédia tölti fel még nagyobb ürességgel. Mondhatnám: a tudatlanság dívik világszerte.5 A Borostyán Liga csúcsegyetemein túl romlott a felsőoktatás színvonala is, bekerülni drága, és ha bent vagy, keveset kapsz: hogy a világ másfelé ment, abból annyit látnak, hogy lőni kell. Az oktatási színvonal hanyatlása világjelenség: a skandináv államok rendszerét kivéve – egyre több fejlett országban álltak át a hiányfoltos általános képzésre. És csak annyiról van szó, hogy a szűkagyú többség csak pár százalékkal győzi le a normális kisebbséget.

Előjöttek

De hogy van az, hogy most annyian lettek? Korábban is voltak bunkók, de nem látszottak, illetve nem jutottak szóhoz. Most a net révén politikaformáló szerephez jutottak. A szociális média (Facebook, YouTube, Twitter, TikTok és társai) beszabadította a primitív kommentek tömegét, ennek vonzereje sodor, lehet örülni a hülyeségnek. (Amerikában a Twitteren elért többmilliós beszólást már nem tudja kikerülni a politika sem, emlékezz a Híradósok c. sorozat néhány választásokat közvetítő epizódjára…) A korábban láthatatlan, mert „néma” szűkagyúság nyílt terepre jutott, és győzelemre áll. A Twitter az egyszerűsítések hatványozója.

Persze, tudom, hogy bizonyos szintig jó dolog a Twitter is meg a Facebook is – Obama annak idején ezzel a felülettel nyert, de mára ezt a médiát meglovagolta a szűkagyú többség, az okostelefont használók tömege itt kap társadalmi nyilvánosságot – a lejárató kampányok itt indulnak. Trump az Instagramon, Vine-on lovagolt be jelöltségért. A közösségi médiák ma már a tahók neveldéi (is) lettek. (Egyszer nézz már bele Trump Twitter-cirkuszába – el fogsz ájulni a gyönyörtől…)

Az életveszély

A hülyék többsége meglékeli a fejlettek harmadik modernizációs hullám reformjait, ha egyáltalán életképesen merülnek fel. A többség ugyanis nem veszi észre (nem hiszi el), hogy a világ 20/80-as társadalom felé megy (az aktív munkavállalók 20%-a elegendő a világ produkciójához – a 80% meg lóghat a szeren…). Gondolkodott már valaki azon, hogy e 80% mit fog csinálni, ha nem kell dolgoznia? Ma már vannak javaslatok, hogy alapellátásként ingyen fizetéseket osszanak az éhhalál ellen… – de az unalom, a sodródás, a drog, mentális leépülés stb. ellen az sem segít. Az ember sajnos munkavégző állat – meló nélkül szétcsúszik, bármilyen naivnak tűnik is, hogy e pszichés betegségek pusztító erejűvé válhatnak. E fenyegető fordulatnak menne elébe néhány kormányzat igyekezet, hogy a jónépet „feljebb tolja” a műveltség magasabb szintjére. Ilyen pl. az otthoni munka terjesztése. A net lehetővé tesz bonyolult, ám otthon végezhető felsőkategóriát igénylő foglalatosságot. De ilyen – elenyésző hatású – a „katonai-politikai komplexum” visszaszorítása, az elöregedés lelassítása (bevándorlási politika frissítése) stb. Ezek mindegyik pontja szálka a bunkók szemében. („Baromságra ne költsék az én pénzemet.”) Tudom, a milliónyi startup beindulása a fejlett világban áttöri ezt a cordon sanitaire-t, de ez még kevés. Amerikában a Tea party-k újratervezése, a fegyver- és az atomlobbi, bibliás fundamentalizmus, nőgyűlölet (abortusztilalom mint központi politikai issue), valamint a katonai túlhatalom stb. erősebb a szűkagyú fejekben: e témákat imádja a jónép.

Mi tehető?

Semmi. A többség uralkodik. Korábban a „hallgató többségről” volt szó, melyet a politikai elit (demokratikus eszközökkel) kordában tartott. Ma „hangos többség” vesz körül – a vox populi ellen a nyilvános térben fellépni: demokráciát tagadó gesztus lenne. Titokban megfúrni őket: szemét manipulációnak számítana. Ráadásul a bunkótöbbség magát a body politics-ot támadja: akár elitnek hívják, akár establishmentnek, kormánynak, vagy Washingtonnak, Brüsszelnek – a képviseleti elv abban a pillanatban szűnik meg, ahogy a bunkótöbbség eléri az 51%-ot. Önképviselőként, bázisdemokráciaként stb. mutatja magát, ellene még nincs módszer.

Már megint túlzásokba esek

Vagyis: lehet, hogy hiszti, amit ebben a skiccben csaptam, vagyis elitista képzelgés, hiszen a bunkószféra a demokratikus sokféleség része. Majd kiderül: ha Donald Trump bejön novemberben, ha Angela Merkelt végleg felejtik, ha a francia elnököt elsöprik a sztrájkok – akkor a bunkók félelmetes tényezőként igazolják magukat, menetelésük megállíthatatlan. Brexitet már lehet felejteni, vagy éppen sajnálkozni, hogy megtörtént, de a benne égő gyúanyag tovább lángol a következő válságig.

Második menet:
Kószálás az online térben

Ez-az a digitális társadalomban

Tárgyak

Egy normál jövedelmű embernek kb. harmincezer tárgya van – karórától, kávéfőzőn át WC-pucolóig. A szám szinte hihetetlen, ám ha kihúzza az ember a szekrénye alsó fiókját, elámul, mi minden került oda az évek során – a tárgyhalmaz formálisan az „enyém”, valójában csak elfekvő kacat. De e tárgyak kisebbik hányadával állandó kapcsolatban vagyunk – ez a használat, de benne van a gondozás, javítás, a vele való dicsekvés stb. Egy idő után túl sok lesz belőlük, aki könyveket gyűjt, egy idő után már tudja, hogy a polcokon elfogy a hely, így aztán még az ágy alatt is albumok lapulnak. Ionesco a Székek c. (1952) darabjában írta meg először, hogyan szorítják ki a tárgyak az embert saját életteréből, mikor rászabadul a dolgok egyre növekvő tömege. A digitális kultúra erre rátesz egy lapáttal.

A digitális eszközök továbbmennek: kisajátítják az embert, élete jelentős hányadát lefoglalják, és olykor bosszút is állnak. Pl. fel akarod hívni a kedvesed, hogy a vonat késik, de várjon meg – csakhogy a telefon akkumulátora épp ekkor merül le. Jól kiválasztja, mikor/hogyan álljon bosszút.

A digitárgyak függőséget okoznak. Elmegyek hazulról mobilom nélkül, egy idő után úgy érzem magam, mint aki meztelen, semmit nem tudok elintézni, minden benne van kütyüben. A függőség: a kütyük tucatja követeli, hogy zsebembe, fiókomba, asztalomra kerüljön. Követelőznek, mert valahogy nem megy a munka nélkülük. A másik oldalról nézve, ez marketingtrükk, hogy rövid időre jó érzést keltsen, ha megveszem őket. Aztán persze, kisül, hogy meg lehet élni nélkülük is, a kütyü megy a fiók aljára.

A dolgok ideje

Nagyapám korában a zsebóra szimbolikus, mondhatni, kortalan tárgy volt. Apa adta fiának, mikor húszéves lett, fia adta tovább utódjának: a zsebóra „ideje” szinte végtelen volt. Mert a továbbadás kultusza tartotta fenn. Az óra ma is fontos viselet, de divatjai vannak, volt már piros színű digitális kijelző, majd fekete-fehérben ugyanez, és volt/van olyan is, ahol évszám és Hold-fázismutató is szerepelt. Ezek a divat diktálta alakzatok letűntek, az óra „saját ideje” minimálisra rövidült, besorolt a többi, divat vezérelte tárgyak közé. Kivéve persze a high end kategória darabjait: a Rolex Oyster pl. időtlen. (Igaz: sok millió forint…) Egy mobil ideje maximum három év, lejár a „hűség idő”, lecserélik, vagy más formátumra térnek át. Nota bene: a mobil kiemelt fontosságú tárgy, és a rövidülő időben él.

A tárgyakhoz való viszonyunk ideje lett rövidebb: hihetetlen gyorsan újabb és újabb tárgyak kezelésmódját kell megtanulnunk. (És persze megvennünk, majd eldobnunk – a gyors váltás üzlet: az egész a pénzről szól…) Laptopunk operációs rendszerébe beletanulunk, mire már jól tudjuk kezelni, kijön egy fejlesztett verzió, és kezdhetjük, előröl a tanulást.

A tárgyak az ember belső idejét szabályozzák, mert felgyorsítják a tárgyidőhöz való alkalmazkodást. Gyorsan kell tanulni: az ember egy darabig rohan bepótolni a lemaradást, de állandó késésben van, úgy érzi, mindig lemarad valamiről. Az eredmény: szorongás. Kiesünk az időből.

Ezt mutatja az internetes fórumok bejegyzéseinek élettartama: egy-egy szöveg maximum egy-két órát van fenn, a Facebookon még rövidebb ideig látható, igaz, a fórumon később – némi munkával – megtalálod, amit nyolc órával korábban írt valaki. Az újságolvasó napi szövegváltásra volt berendezkedve, a portálok viszont a „mindig online levő” olvasókra vannak szabva: főoldalon az szerepel, ami az adott percben fontos.

Az idő felfalja a kütyüket, ami egyszer bekerült az asztalomra, holnapra már lejátszott, megy az alsó fiókba, a többi kacat közé. Az idő, mint fekete lyuk, minden eszközt felfal, és mi rohanunk az ugyanolyan funkcióval szerelt új kütyüért – amibe persze már gyártás közben beleharapott az idő. Ráadásul a digitális idő egyfelől rövid, másfelől végtelen: ami egyszer a gépbe (memóriába) kerül, majdnem örök időkre ott marad, tökéletesen nem lehet kitörölni. Az internet nem felejt – és ennek keserű következményei is lehetnek a naiv felhasználó számára. Ha valamit kitörölsz, az látszatra eltűnik, de még vagy két-három módszert kéne bevetned, hogy végleg eltűnjön. De ezt már csak kevesen tudják. (Könnyű lebukni fogadott és törölt szövegekkel…)

Az adatokat, melyeket minden internetcég ész nélkül gyűjt, ugyancsak eltünteti az idő: pillanatok alatt megváltoznak (frissítés), átalakulnak, feleslegessé válnak, vagy épp nagyon fontossá. Egy időben ki kellet dobálni az LP-lemezeket, mert a CD-ék jobbak, kevesebb helyet foglalnak, korszerűbbek. Aztán kisült, hogy az LP-k minőségileg több zenei elemet hordoznak, ellenállóbbak az idővel járó kopásnak. Ma – állítólag – ugyanez történik a kazettás zenetárolással.

Létezik-e kétféle idő?

Nem is tudom, hogy mint filozófus kérdezhetek-e ilyesmit. Bevállalom, szóval szerintem „széjjel hasadt” az idő, van a digitális kozmosz ideje, mely jóval előrefut a normál időnek, gyorsabban pereg, mint amiben élünk. Gondold el: a kvantum chip egy másodperc alatt egymillió műveletet hajt végre. Ez radikálisan más, mint amiben élünk. Mert amiben élünk, az az emberek normál ideje, igaz, az is felgyorsult, hisz alkalmazkodni kell a digitális követelményeknek, de alapjaiban mégis az az élet rendje, ahogy régen volt: reggel felkelés, este lefekvés, a közte lévő idő szabadon rombolódhat a munkaterhelés fokozódásával – lopott idő.

Megállok egy percre, mert bizonytalan vagyok: filozófiailag nincs olyan, hogy kétféle idő létezzen – egy van, egydimenziós, csak egy iránya van, és kontinuus. Itt viszont a felhasználható időről beszélek, ami – úgy gondolom – valóban kettéhasadt: itt így – normál élet –, ott úgy – digitális – kell hozzá alkalmazkodni.

A digitális időben nincs nappal és éjszaka, nincs pihenőidő, csak maximális sebesség van. Mellette – alatta, benne, felette – ott a digi „dolgok” ideje, az az idő, ami paradox módon önmagát is meghaladja. A Google már 2040-ben jár terveiben, a kvantumprocesszor időszámítását nem is tudjuk elképzelni. Kétféle időben élünk, ami kockázatos: mikor csap át a normál a digitálisba, és fordítva? Mi van, ha a teljes életünket az internetes idő fogja kormányozni – gondoljunk a robotizáció hihetetlen gyors terjedésére. Az ember, szerintem, nem bírja elviselni azt a sebességet, amire a digi idő készteti. Hová tud menekülni? A biológiai óra nem képes változásra – több millió éve állították be tempójára –, most meg arra kényszerül, hogy fokozza sebességét.

Kialvatlan, állandó késésben rohanó emberek között élünk már ma is – ha a digi világ által érintett – lefoglalt – közeget figyeljük. Utolérni az operációs rendszer legújabb variánsát, sőt, beletanulni (mire kész vagy, jön a következő, nincs megállás…). Rohanás, aminek nincs célja, csak a „másik idő” diktátuma: se én, se te nem érted mit követel rajtunk, de engedelmesen hajtjuk magunkat megtanulni, alkalmazni azt, ami nagyobb sebességet több, kiterjedtebb alkalmazást jelent, azaz közeledik a digi időhöz. A digi idő életünk diktátora, anélkül, hogy észre vennénk. Jó úton halad afelé, hogy lecserélje évezredes normál időnket.

A digi időnek nincs mértékegysége, most csinálódik, ha egyáltalán lesz rá szükség: a kütyük „kifutása” jelenti az időegységek múlását. Amikor harmadszor cseréled le az operációs rendszert, érzed, hogy semmi értelme azon túl, hogy gyorsabb, mint a korábbi. A sebesség, ami lecseréli az időt.

Azt is mondhatnám, hogy az idő nem múlik, hanem a kütyük maguk mögött hagyták az időt, az idő maga is rohan, hogy beérje a digi dolgokat, de már nem fogja. Itt állunk egy idővesztett világban, amiben ugyan van idő, csak épp élhetetlen.

Köznapi kultúra

Egyetem, kéthavonta rendszeres tanácskozás. Az anyagot – akkor még – papírhalom formában kaptuk. Volt egy kolléga, mindenbe belekötött, szétdumálta a tanácskozást. A következő alkalommal már e-mailen jött a megbeszélni való, a kolléga nem jött. Attól kezdve ki is maradt: nem tudott e-mailt olvasni. Csak azért hozom a példát, hogy nem mindenki literátus internetben, akinek gépe van. Az e-mail-cím ma már majdnem személyi igazolvánnyal egyenlő értékű: ha nincs e-mail-címed, sok mindenből ki vagy zárva. És a társadalom fele nem tudja használni a mailt, jóllehet (állítólag) 70 százalékos a számítógépes felszereltségünk. Tudom, az okostelefonok sokat segítettek, kikényszerítették az e-mail használatát. S mégis. Azt is tudom, hogy bizonyos mértékig korfüggő ez az „önkizárás”, hatvan felett lehet a határ, ahol már leáll az új technika elsajátításának igénye/képessége. Akinek gyereke nem segít, hoppon marad.

Azért ma még nem mondhatjuk, hogy a digitális szféra teljesen rátelepült volna életünkre, itt-ott betört, jelen van – megnehezíti az ember dolgát –, de még a nagy megszállásroham hátra van. Abban a jövőben, mikor a háztartás gépei Wi-Fi-re lesznek kapcsolva, általa vezérelve működnek, mikor a sofőr nélküli autók természetes közlekedési eszközzé válnak (nem hiszek benne), meg kedvesed melltartóját már csak jelszóval lehet kinyitni… (ahogy egy vicc mesélte). Ha ennek csak kis része is ránk tör, akkor válik véglegessé a szakadás a társadalomban: aki addig nem sajátította el a számítógép-, a Wi-Fi-, a felhőkezelés alapjait, az már nem fogja, hiába vesz gépeket, hiába áll mellette rendszergazda, már késő. 80/20-as társadalomról szokás beszélni: a világban lévő termelési feladatokat a lakosság 20%-a tudja elvégezni, a 80% csináljon valami mást, vagy felesleges. A digi társadalom megoszlása talán 70–30%-re szakad, hacsak a társadalom valami észbontó sebességű oktatási reformmal nem fut elébe egy ilyen válságnak.

Emberi viszonyok

Régi vicc. Iroda, ketten, két íróasztalnál. Egyikük levelet ír a másiknak. A másik: „miért ír nekem, mikor ott a telefon, és felhívhat rajta!” Biztos vagy abban, hogy ez a szituáció nem ismétlődik digitális változatban? Vagyis könnyebb e-mailben társalogni, mint egy kávé mellett beszélgetni. Állítólag nem illik SMS-ben szakítani.

Az írás önmagában is csalóka tud lenni. Ha nincs kitéve valami jel, egy ironikus jelzőből sértődés is lehet, pedig csak viccről volt szó. A face to face beszélgetésben viszont ezernyi metakommunikációs jellel vesszük körül mondandónkat, – és társunk válasza is – be van csomagolva e metajelrendszerbe – így sokkal többet mondunk, mint amennyit szavakban átadunk, illetve kapunk. Ez a többlet nemcsak korrigálja a „csak szövegből” adódó félreértéseket, de ki is egészíti szavakban el nem mondhatóval, rejtettel, hátsó gondolatokkal és egyebekkel. Az e-mail viszont már az írott szöveggel szemben is szegényesebb, könnyű félreérteni, ezért is használunk számos emotikont írása közben. De még így is elmarad a személyesség bukéja. A digitális érintkezés vagy tárgyszerűen hűvös, vagy félreérthető.

Marshall McLuhan egykori híres könyvében (Gutenberg galaxis, 1962) azt állította, hogy a rádió „forró”, a tévé „hideg” közeg – Hitler rádión tudott lázítani tömegeket, a tévé erre képtelen. Ennek mintájára gyanítom (nem állítom), hogy a digitális társadalom érintkezési formái hűvösek. (E-mailben is lehet lelkesedni, de kevesebbet beszélgetünk.) Az állandóan online lenni is „hűti” a kapcsolatok természetét, napi több száz Facebook-bejegyzés közben (alatt) nem lehet érzelmeket átadni.

Viszont a háló eszközeivel lehetővé vált a távkapcsolat, szerelmesek, sőt, házasfelek között is. A globalizációs lehetőségek szétszakították őket: egyik ösztöndíjjal Düsseldorfban, a másik Okinaván, Japánban, de Skype-on tudnak beszélgetni – látják egymást – sőt, szerelmeskedni is képesek talán. Óriási lehetőség. Hozzáértők viszont arra céloznak, hogy az érintés, a csók, a tapintás stb. kimaradása elsorvasztja az ilyen elektronikus kapcsolatokat, illetve rövid életűvé teszi azokat. Hát, nem tudom. A távolságnak és az írás–kép kapcsolatnak is van varázsa, a fantázia segít, bár lehet, hogy csak egy darabig, aztán elfárad az is. Mint minden szerelmi ügyekben.

A Facebook-szférában a „követők” (followers) rosszabbak, őket csak számolni szokás, az nyer, akinek több van belőle. Akinek egy igazi barátja sincs, de több ezer követője van, annak nagy mellénye lehet a közösségi médiában. Pedig emberileg ez a versengés lelki szegénységről tanúskodik. (Hál’ Istennek divatja hanyatlik…)

A face to face furcsaságai: Korzikán járva tapasztaltuk, hogy két férfi tárgyalt egy asztalnál, majd felálltak, egymás szemébe néztek, kezet ráztak: kész volt az üzlet. Se papír, se pecsét, se engedély. A személyesség garanciája. Elfelejtjük?

Magas kultúra – digitálisban?

Nem akarok az állandó online kavarásról beszélni (naphosszat lógni okostelefonon, vagy ugrálni a közösségi médiában, chatfelületeken és a többieken). Nem akarok a mesterséges intelligenciáról sem beszélni, arról, hogy az AI (Artificial Intelligence) mikor győzi le az emberi értelmet (sakkozni már világszínvonalon tud, sőt, szívoperációt is végrehajt, jobban, mint a főorvos úr…). Nem akarok arról sem szólni, hogy a különböző internetes felületek hogyan lopják el időnket, mikor „ránk szólnak”, kikerülhetetlenül, mert e megszólításokra választ kell adnunk. Nem akarok, mert mindez ma már közhely. Inkább a kultúra kreatív hányadára kérdeznék: be tud-e férkőzni a digitális univerzum lelkünk eddig zárt vidékére? Érzelmek? Fantázia? Mindkettő zárt terület. És akkor még itt van a legfontosabb: az invenció.

Verset már írt, sztorit is kreált komputer, tán harmadosztályú színvonalon, mondják, hogy javulni fog. Nem fog. Amit a digi armada tud, abból véglegesen hiányzik az érzelmi invenció képessége. Önmagát tudja reprodukálni, ember által nem meghódított terrénumokon is tud uralkodni, a bioszférába is be tud hatolni (gyógyítás). De ami még nem volt, azt nem tudja kitalálni. Az invenció szférája az emberi kreativitás számára van fenntartva, és ahogy sejtem, az emberiség ezt nem is fogja elveszteni.

A magas kultúra a teremtésről szól, olyasmit hoz létre, ad közre, tesz élvezhetővé, ami még nem volt, ami az életben, világegyetemben nem létezett. A teremtés isteni aktusa, csak az ember privilégiuma. A digi kütyük nem tudják megragadni a „semmit”, hogy abból csináljanak valamit: ennyi az egész titok. Az emberi kreativitásnak meg ez a terepe: a semmiből valamit csinálni. Olyat, ami még nem volt, és ezután örökre fennmarad.

Hacker-paradicsom

Társadalmunkat az internethasználat fél analfabetizmusa jellemzi. Ez a szakmai vakság lett a hackerek terepe: a naiv, alapfokot épphogy elsajátító felhasználót a legkönnyebb átverni, adatait lelopni, pénzét leemelni kártyájáról, kiforgatni vagyonából. De ez csak magánkár. Nagyobb baj, hogy a digi világrendszer készültségi fokozata is felemás: az óriáscégek intranet rendszerei (belső kommunikációs készségei), de az operációs rendszerek sincsenek felkészülve egy mindent felborító cybertámadásra. Egy-egy rendszer felszínén frissítgetnek a cégek, de – ahogy olvasom – a rendszer egészét kellene alapjaitól átformálni, mert az igazán kártevő „hátsó bejáratok” ott vannak, valahol a mélyben, amivel senki sem foglalkozik, mert annak átépítése drága, kipróbálása időt rabol – profitkiesést jelent.

Innen csak egy lépés a hackerháború. A fejlettek erre már több pénzt költenek, mind a passzív (védekező), mind pedig az aktív hackerkedés felszerszámozásra. Itt meg a seregek tehetetlenségi nyomatéka a visszahúzó erő: stratégák okosabbja már tudja, hogy hacker hadszíntéren következik be a harmadik világháború, csakhogy a hagyományos vadászbombázók (és társaik) gyártása-eladása nagyobb üzlet, innen tőkét átcsoportosítani egy világot átfogó hackervédelemre ma szinte lehetetlen. Hiába forog már a köznyelvben is, hogy egy laptoppal egy város víz- vagy elektromos hálózatát meg lehet bénítani, a sarzsik (tábornokok) mással vannak elfoglalva. A globális világ szembenálló feleinek mindegyike működtet ugyan különleges egységet, hárításra-támadásra, de ami most van, az egy rabló-pandúr szituáció: a támadó mindig lépéselőnyben van a védekezővel.

Fura, hogy a személyes adatok védelme milyen hisztériába torkollott, a köznyelv a privátszféra felszámolásától fél, közben nagy rendszerek – víztározók, gázellátás, légiközlekedés-központok – támadhatósága közömbösen hagyja a közvéleményt. Pedig kuriózum szintjén is tapasztalhattuk, hogy pl. a Stuxnet nevű izraeli „féreg” 2010-ben, milyen zseniális trükkel furakodott be az iráni atomfejlesztés agyonbiztosított centrifugáiba, ott megpihent egy kicsinyég, majd szép lassan tönkretette a teljes berendezést, utána pedig megsemmisítette önmagát: nem lehetett visszakeresni, honnan-hogyan jött.

A globális hacker hadszíntér Kína belépése után lett riasztó. Korábban már Oroszország is fenyegető konkurens volt, de Kína kiszámíthatatlan, és nagyobb tőkeerőt képvisel az „Amerikát legyőzzük” mániájával. Programozó, IT-szakemberei az USA-ban tanultak, otthon használják (lopják) a titkos amcsi találmányokat. Egy szó, mint száz: fel kéne kötni a nadrágot, de nem látom még nyomát, hogy bárki is belátná a helyzet komolyságát.

Emberi és digitális idő

A digitális idő zérus vagy végtelen. Beírom, hogy volt barátnőm egy szemét csaj – ezer évig ott marad a winchesteren, mert az internet nem felejt. Átutalok a szerelőnek harmincezret, azonnal (zérus idő) alatt a kártyáján van. A kettő között vannak megállóhelyek, de ez az idő nem azonos az általunk megélttel, meg a teoretikus „t”-vel.

Egyébként van csodás következménye is: jön a sárga csekk, el kell menni a postára fél délelőtt rámegy. Most pár kattintás, és átutalom a pénzt, vakarhatom a hasam egész délelőtt. Hát nem fantasztikus?

Nem egészen. Délután fél ötkor jön egy hivatalos felszólítás, hogy még aznap igazoljam vissza, hogy ezt meg azt elvégeztem. Azonnal, nincs kecmec… Ettől aztán olyan ideges leszek, hogy elgurul a fejem: „azonnal!” – ilyen az analóg világban csak a seregben volt, most meg ez a rendszer.

Ehhez jön még az emberi idő, nem az, ami a karórámon látható, hanem a biológiai óra által képviselt idő. Az, ami megzavar, amikor évszakos óraátállítás jön, meg amihez igazodik az alvásigény, étvágy, minden, ami ritmikusan vezérli életünket – mindez időhöz kötött, és a biológiai óra felügyeli.

Ez bizony lassabb, mint a digitális idő, és ezért ez utóbbi alaposan belezavar az ember életébe. Ha benne vagyunk a digi civilizációban, akkor életünk tömény kapkodás, rohanás, állandóan nézzük, mit mond az okostelefon, meg a Twitter, és órákat kínlódunk mert a hivatalos hely nem fogadja el jelszavunkat, netán felhasználó nevünket se, míg végül sikerül bejutnunk. Örülünk, bár ráment egy délutánunk.

Szorongok az online szférában

Van itt egy új, mai jelenségcsoport, ami más, mint a klasszikus (freudi) nyavalya. Ez az esetlegességtől való szorongás, ami digitális variánsában, tüskeként áll beléd. A kontingencia.

Mi ez? Általánosabban, a kontingencia: „esetlegesség” – olyasmi, ami előfordulhat (de el is maradhat). Magyarán: így is lehet, meg úgy is lehet. És nem láthatod előre, hogy miért-hogyan-mikor. (Arisztotelész kétosztatú rendszerében vannak a szükségszerűen bekövetkezőek, és az ettől különbözőek, az „esetlegesek”.) A kontingens szférában ez a bosszantó, vagy szorongást keltő. Vagyis: a kontingencia nem azonos a véletlennel. Egy koccanás – véletlen. Az orosz rulett – kontingens: egy hatlövetű forgópisztolyba egyetlen golyót töltenek, és megpörgetik a tárat. Esetleges, hogy sütéskor csütörtök lesz az eredmény, vagy halálos durranás.

Az életben a kontingens lehetőségek kétarcúsága nyomaszt. Jól megy a felvételi interjú, tuti, hogy sikerül, aztán valaki a bizottságból feltesz egy ravasz kérdést, blokkol az agy – és itt a bukta –, merthogy „így is lehet”. Az esetlegesség. E példáim a jövőre vonatkoztak. Ha mindez a jelenben csap le rád, az minősített eset. Garázsba befelé menet még jó a bérletem, kifelé már nem enged: közben történt valami. Pontosabban: a rendszámfelismerő előbb még működött, aztán leállt. Elő kellett kaparnom a bérletet, közben hátramenet, bocsi a mögöttem jövőknek, helyet kérek, hogy félreállhassak, zseb mélyén a brifkó, benne a kártya, turkálok, kihalászom – végre megvan, indulás, kienged. Beleizzadtam. Na, így fest, mikor jelen időben lesz valami más, mint ami jelen időben volt (pár perccel korábban). Ez a balhé bennem maradt, állandóan kéznél a kártya, és szorongok. Persze, ilyesmi nem gyakori, de elég, ha életedben egyszer lecsap rád: a szorongás örökre beléd áll.

Eddig a köznapok szorongásai. Most viszont arról, amivel az internetes korszak büntet.

A megosztottság, az ún. „digital divide”

Kezdem az online léten belém álló szorongás zéruspontján: van, aki benne van, és van, aki nincs. A megosztottság sokszoros. Van-e úgy a géppel rendelkezés aránya, vagyis, azok, akiknek „van”, és azok, akiknek nincs hozzáférésük. Ezen belül vannak, akiknek ugyan van eszközük, de egy e-mailt se tudnak küldeni/fogadni, nem tudnak az interneten keresni. Harmadszor: a főcsoport tagjai azonnal veszik az operációs rendszerek cseréjét, a másik hányad marad a Windows XP-nél. És csodálkozik, hogy újabb fájljait nem tudja olvasni.

Az internetanalfabetizmus veszélyes: akinek nincs e-mail-címe kizáródik az életfontosságú kommunikáció rendszeréből. És a kizáródás szorongást kelt: valami fontosról lemaradtam, ki vagyok közösítve, végem van.

Most jöjjön az igazi malaise: az esetlegességtől való félelem a digitális korszakban. Ami igazi civilizatórikus nyavalya. Mert hihetetlenül felgyorsultak a gazdasági, digitális, politikai változások – és e térben minden, mindig lehet másképp is. Most ugyan „így” vannak a dolgok, de hipp-hopp és jön valami más, és minden másképp van. Máris szorongok: lemaradok, nem értem az újat, mire megtanulom, máris másképp működnek a kütyük. Háromévenként más operációs rendszerrel kell dolgozni (miközben még az előzőt sem sajátítottam el, de ha nem tanulom meg, büntet a cég…). Okostelefonomban újabb és újabb frissítésekre kell figyelnem, tizedét nem használom – ám ha nem megyek be ebbe az utcába, ebből is baj lehet – szorongok. Ma már egyszerű online vásárláshoz is jelszavakat kérnek, melyeket aztán mindig frissíteni kell. De ha ezt a több száz belépőt nem frissítem (mondják), jön a vírus: és máris itt a szorongás. Ha egy idegen helyen kérik a jelszót, aminek listája épp nincs nálam: rövidzárlat a fejben, összerándulás a zsigerekben.

Röviden: a felgyorsult változásokkal nemigen boldogul a ma embere, ezért kerül valami félelmi spirálba: titokban mindentől szorong.

A laptopéra kockázata

A digitális kütyük kétarcúsága (kontingenciája) is termeli a szorongást. Tévedhetetlenek, gyorsak, és mindent elérnek. Csakhogy az újabb vírusinvázió meg adatlopó maffia, révén erre a térre ráült valami lappangó szorongás: igaz, hogy per pillanat minden rendben van, ám bármikor jöhet egy vírus (nemrég pl. a Trójai faló, vagy a WannaCry), és blokkolhatja a legfontosabb tevékenységeidet. Mégpedig a holtbiztos digitális eszközből eredően. (Ld. az operációs rendszere „hátsó bejáratainak” legendás nyitottságát…) Ez a kétarcúság – a teljes bizonyosság és a fenyegetettség egyszerre – megtörte a digitális világba vetett bizalmat. A digi tér a titkolt szorongás terrénuma lett.

Persze a gyártók nyugtatják a felhasználókat, de az én kisagyamban ott csücsül a szorongás, mert tudom: a rabló mindig a pandúr előtt jár. És hát, személyes tapasztalatom is erre figyelmeztet: egyszer pornóképek szállták meg levelező állományom, szétküldve tartalmait a világ négy sarkába. Ismerőseim meghökkenten üzengettek, hogy nem hitték volna rólam, hogy ilyen disznóságokban utazom…

A jelenség beindítja a szorongást: jön egy új vírushárító, ami jó védelemnek tűnik, de BÁRMIKOR lehet újabb bukás forrása is. És hát a „bármikor”-ra ugrik az ember, soha nem tudhatja, mi történik, mikor kinyitja a gépét, mivel fog találkozni. Persze az esetek többségében nyugi van, de már belénk ivódott a szorongás, egyszer csak sorra kerülünk. (Mindez persze tudat alatt rezeg a zsigereimben.)

Szorongás mint osztálytudat

A pénzügyi válságnak állítólag vége van. A fejlettek GDP-je megugrott, 2–4% között mozog, hurrá hangulat van. Csakhogy az óriáscégek – írja a The Economist1 – 8,4 ezer milliárd dollárnyi adósságot halmoztak fel. (Miközben úsznak a pénzben: kétezermilliárd cash kuksol a cégek trezorjában, ami ugye nem termel profitot, fékezi a tőkeexpanziót…)

A változások mögött – többek között – a digitalizáció hihetetlen gyors térfoglalása áll. Az elmúlt öt évben a digitális óriáscégek ugrottak meg: míg korábban az Exxon Mobil, GE, GM vezette a tőzsdei kapitalizáció listáját, ma már a Google, a Facebook, az Amazon jár a csúcson. Ami nemcsak a digitalizáció előnyszerző képességét dicséri, hanem a jövedelemeloszlás szélsőségeit is felgyorsította. A digitális tőke megtérülési rátája jóval meghaladja a hagyományos óriáscégek eredményeit. Ami azt jelenti, hogy a mai élmezőny lecserélése együtt járt a legfelső decilis hihetetlen gyors gazdagodásával és a közép- és az alsóharmad stagnálásával, vagy épp elszegényedésével. Ma már nemcsak a pénzügyi szektor szakad le a társadalom egészéről, a digitalizáció, robotika, a mesterséges intelligencia beépülése a gazdaságba hihetetlen mértékben felgyorsította a legfelső hányad gazdagodását. A digitális kor nagyobbra nyitotta az egyenlőtlenségi ollóját.

Ami szociológiailag rémes következményekkel jár, ugyanakkor lefékezi a gazdaság további fejlődését is. A fenti adatokból – a trezorokban heverő cash, a befektetések elmaradása, a gazdasági teljesítmények stagnálása erre mutat. Ilyen a mai gazdaságfejlődés kétarcúsága: egyszerre rohan, és ugyanakkor – ezzel egy időben – fékez és stagnál. A digitális szektor ugyanis tarol, és vezeti a fejlesztést, ami párosul a gazdaság egyéb ágainak befékezésével.

A digitalizálásra-robotizálásra való átállás leginkább a középosztályt fenyegeti, az egyenlőtlenség széttartó tendenciája számára időzített bomba. Mert ez a széles társadalmi réteg érzi e kettős örvényt: őket érintette eddig is a lelassulás, meg az egyenlőtlen jövedelemeloszlás. Ebben a széles rétegben alakul a kollektív szorongás szociológiai jelensége. Ami radikálisan új jelenség. A felső egy százalékot nem érdekli (legfeljebb lassabban jön a következő milliárd); az alsó decilisben élők pedig fel sem fogják a veszélyt, a ’80-as évek óta nyomorban élnek. A middle class nem győzi elfojtani szorongásait.

Ez a fajta kollektív szorongás a mai amerikai irodalom legjavának fő témája. Gondolok pl. Philip Roth Szégyenfolt (Human Stain, 2000) c. regényére, vagy Michael Chabon szatirikus átkötésekkel dolgozó művére, a Telegraph Avenue címűre (2012). Mindegyiknek főtémája, vagy rejtett melléksztorija a middle class lecsúszástól való rettegése. Mert ráéreztek, hogy szociológiai hatása nemzeti katasztrófához vezet: Amerika „gerincét” legalábbis a háború utáni évektől, az erős középosztály alkotta, ha ez megroppan, vége a dicsőséges menetelésnek.

A lecsúszástól való félelem nem egyszerű kommunikatív jelenség. Még a közeli szomszédok sem beszélnek róla, jóllehet mindnyájan ugyan abban a cipőben járnak, de legfeljebb családon belül, a szülők között titokban esik róla szó. A lecsúszás félelméről beszélni, szégyellni való. „Johny megy egyetemre, de Debby valami másba kezd” – ez a maximum, amit el lehet mondani. Azt is csak azért, mert a szomszédságban látszik. Fű alatt meg terjed, hogy szüleink idejében ez nem így volt, a gyerekek mentek college-ba, egyetemre – rosszabbul élünk, mint apáink.

Mivel nem kibeszélhető, ez a szorongás a kollektív tudattalan része lett. A sikerorientált társadalmakban nemcsak a kudarcokról, de a félelmekről sem eshet szó. Az elővárosi amerikai viselkedésben „jaj, de nagyon boldog vagyok” a társalgások alaphangja. Innen nem illik kilépni, a panasz, a sikertelenség: „bűn”, amit takargatni kell. A szorongást a meg nem oszthatóság erősíti. Apukát a komputerizáció vagy a robotizáció új hulláma következtében kirúgják, legfeljebb néhány szomszéd tekintete villan össze: egy pillanatra felszínre kerül a szorongás közössége. Ami kollektív, de a „magányos tömegben” (David Riesman,1973) a félelem kinek-kinek titka. Nem beszélünk róla.

Ennél rosszabb

Ha elutazol Jászentkarafaszántóra, és otthon felejted a telefonod, padlót fogsz, ki vagy zárva térből-időből. Vagy ha ott nincs internet, netán a géped pont akkor adja be a kulcsot – kapkodhatsz magadhoz. Tudnám sorolni.

Egyébként meg: a húsz év körüliekben semmitől sincs majré, hatvan felé mindentől szorongunk. A digitális világ: nem adja olcsón magát.

Harmadik menet:
Art nouveau

Művészet mint betegség

Vad címet adtam ennek a jegyzetnek, természetesen nem minden művészet betegség, és nem minden alkotó beteg. Ezért a továbbiakban sorba rakom azokat a vészterhes sorsokat, melyek mégis csak rágják a nagy művészek életét. Mert, hogy másképp fogalmazzak: a művészlét tikkes tartomány, a nagy alkotó csak művében él, nem érdekli a „világ”, a környezet, legalábbis azt mondják rá, hogy szórakozott, legtöbbjeit annyira leköti, amit épp csinál, hogy nincs érkezése magánéletére se figyelni. A művészlét elválik a köznapi ember életvitelétől, felette áll, hogy körül tudjon nézni, ennyiben több, mint az átlagember, s ennek – többnyire – tudatában is van.

De hadd legyek őszinte, engem a nagyok öngyilkos merényletei kezdtek érdekelni évekkel korában, ami ugyancsak bele van kódolva a művészlétbe. De akkor hadd vegyem komolyan ígéretemet, és menjek sorba a betegségeken.

A legenyhébb változatot mindenki ismeri: „a tehetség fogyóeszköz” (Sándor Pál filmrendező halhatatlan bon mot-ja). Egy darabig minden simán megy, a mű, ami létrejött, csillog és világlik, majd egyszer csak elfogy a szufla, csak erőlködés marad: a tehetség, a zsenialitás elszáll. Nincs tovább, beáll az alkotói válság vagy a teljes csőd. Ki tudja, miért? Jön, és elkapja az alkotót. Sorsokat illetően ez még enyhe lefolyású betegség. Ismerjük, csodálkozunk, felejtünk. Megyünk tovább.

Komolyabb fázis: a depresszió

A depresszió, esetleg bipoláris zavar. A nagyokat kapja el leginkább. Virginia Woolf évekig nem tudott dolgozni (aztán rossz lett a dolog vége, de arról majd később), Edward Munch, a Sikoly c. világhírű festmény alkotója ebben döglődött, Majakovszkij nagy periódusa közepétől fogva ennek volt foglya, Rachmaninov még szinte a csúcson is ezzel küzdött, Csáth Gézát közelről ismerjük, a morfin csak kísérője volt alapbetegségének, a depressziónak, Hemingway nagy regényeinek írása közben is ettől szenvedett.

Tudjuk, hogy a depresszió nem rosszkedv vagy szomorúság, hanem olyan hullámvasút, melynek van egy felmenő (mániás) és egy zuhanó (depressziós) fázisa, a művész e kettő között őrlődik. És így, egyszerre e kettőben őrlődve teremti halhatatlan világát, és éli át a via crucis minden fájdalmát. Így a legnagyobbak esetében a depresszió nemcsak a szenvedést jelenti, hanem a zsenialitás forrását is. Mert e betegség sokszor az alkotás motorja és egyben gátja egyszerre, ezzel küzdeni maga a zsenialitás szökőkútja. Vagyis: az alkotói zsenialitás megértésének előfeltétele, hogy lássuk a szenvedés oldalát, amiből a mű születik: kínok nélkül nem megy.

E betegség környülállása persze bonyolultabb. Megrendülhet az alkotói lendület számos egyéb októl is. Itt van például a csúcson levés tériszonya: mikor a művész, akár alkotó, akár előadó eléri a maximumot, az elismerés koszorúit, akkor ott fenn egyszer csak elfogja a tériszony. Mert ez a helyzet csak látszatra pompa és dicsőség, valójában iszonyú teher is: a művész egyedül van, mert ott fenn, hogy úgy mondjam, kevés az oxigén, mint a Himalája tetején. És vigyáznia kell minden mozdulatára, gesztusára, ecsetvonására, mert környezete lesi minden téves lépését. Csúfolódók kísérik: „ugye, mondtuk, hogy már nem tud játszani, nem képes festeni, csak korábbi híréből él…” stb., ismerjük ezeket a jóindulatú beszólásokat. Egy ilyen légkörben dolgozni maga az életveszély.

Aztán itt van az ihlet kétarcúsága. Kivételes pillanatokkal ajándékoz meg, „kegyelmi állapot”, de nem tart soká, és egyben elviselhetetlen. Köznyelven ihletnek nevezzük azt a fokozott ideg- és elmeállapotot, amikor az alkotás beszippantja a művészt, legyen az előadó, író vagy festő. Ezután már csak felében vagy negyedében ura önmagának, merthogy a kép festi magát, a regény íródik, az író mintha csak statisztálna. Az alkotó csak mint médium szerepel, nap mint nap addig, amíg a fáradtságtól és feszültségtől fel nem adja, legalábbis aznapra. Aztán folytatódik, míg ez a transzállapot tartja magát. Mert ez túlemeli az alkotót a köznapi ember tudatállapotán, önmaga fölé kerül, messze túl a hétköznapok környülállásain.

Az ihlet, azaz a kreativitás motorja, mint valami önállósult, tomboló entitás dolgozik az alkotóban, és nincs tekintettel fizikai és lelkiállapotára. Ez az állításom persze veszélyes egyszerűsítés. Benne, lelkében, fejében, zsigereiben zajlik az építkezés, nagyobb hányadában tudattalanul. A kreativitás, részben az alkotó életanyagából, nagyobb hányadában túlpörgő tudatállapotából, képekben futó agyrohamából dolgozik. Eufóriával és kínnal éli meg saját belső életvilágát, miközben a kreatív lendület alanyként használja. Aki „benne” az ihlet motorja, az nem egy kis manó, aki magától tud regényt írni vagy festeni. Ugyanez vonatkozik az előadóművészre is: a „nem vagyok formában”, vagy ellenkezőleg, ma csúcson érzem magam megjegyzéseket komolyan kell venni. Egy olyan előadás, melyben a zongoristában nem pezseg a produkció elektromossága, az előadónak fájdalmas, a közönségnek csalódás.

Ezért kezdtem e szövegem azzal a megjegyzéssel, hogy a zsenik elviselhetetlenek. Voltaképp tikkesek, mondom, hogy kerüljem a beteg jelzőt. Pedig náluk többnyire arról van szó. Thomas Mann írja a Doktor Faustusban, a Sátán szájába adva a szót, azt állítja, hogy „az alkotó a művész, a bűnöző és az eszelős keveréke…” (Amiből nekem a bűnöző főnév tetszik a legjobban.) Pontos ítélet: a zsenialitás a lélek belső viharjának egyik variánsa, és a vihar metaforába belefér a depresszió, a bipolaritás, a csalásra való hajlam (ld. a konfabula-mániát az íróknál) meg a skizofrénia.

És itt van az egyszerű magába zárkózottság. Mert gondoljuk csak meg: a zsenik szinte világon kívüli lények, a földi, gyakorlatias dolgok kicsúsznak kezeik közül, nem is érdeklik őket, emberi kapcsolataik (többségüknél) hűvösek, ha nem hidegek. Ez utóbbit megint csak Thomas Mann írja a Lotte Weimarban c. regényében Goethéről. Akivel kapcsolatban, hogy mint író, hajlamos a szélhámosságra… Hát igen, a konfabula rokon a játékos csalással.

Igazi betegség

Ha már a Faustus-regényt említettem beszélhetek nyíltabban is: a zsenialitás és szifilisz kapcsolatáról. A Mann-regény zeneszerző hőse, Adrian Leverkühn ifjúkorában szifilisszel fertőződött és – ahogy Mann írja –, a spirochaeták (valójában a trepomeda pallidum) a gerincvelőjébe furakodva felkúszik az agyába, és pont azt a mezőt találták meg, ami – egy limitált időre – a komponista zsenialitását adta. Amíg ez a beteges, de egyben áldásos tevékenysége tartott, addig írta fantasztikus műveit, aztán elrepült ez az ihlet, és szörnyű árat fizetett zsenialitásrohamaiért.

Csak azért említettem ezt a példát, mert zsenialitásnak ilyen biológiai, agyfiziológiai vetülete is van, nemcsak regényben, valóságban is. Ha csak a tizenkilencedik század nagyjait vesszük – Nietzschétől Gauguin-en át Manet-ig, Van Goghtól Oscar Wilde-ig vagy Baudelaire-ig –, a tizenkilencedik századi zsenik betegsége, vagyis a szifilitikus fertőzöttsége – zsenialitásuk forrása –, szinte közhelynek vehető.

E példákon edződve érthetjük meg talán a zsenik depresszív fázisait: egy-egy mű megszületése után a teljes kiürültség élményét, a lelki sivárság kínját. Majd rövidebb-hosszabb idő után beáll a bipoláris betegség mániás fázisa, amikor is szinte képtelen abbahagyni a zseniális művek alkotását. Meg a dühöngést, a fejfájást, a test gyötrelmeit, ami, az alkotás eufóriája tud csak enyhíteni. Van Gogh fülének lemetszése is egy ilyen dühroham következménye lehetett. Ám közben sorozatban kerültek ki keze alól páratlan szépségű képei. Nyilvánvaló, hogy nem minden vérbajos lesz zseni, de Mann-nak igaza van, hogy a nagy tehetségű művészeket megtámadó – kezeletlen – szifilisz egyik fázisa lórúgásként repíti őket a nagy művek teremtésébe.

A depresszió: részint forrása a nagy művek szülési fájdalmának, részint akadálya a művészi alkotómunkának. Rémes nyavalya: bár sokat tudunk ma már róla, okait és ellenszerét nem ismerjük, így szabadulni is nehéz tőle. S a tudat, hogy benne vagyok a csapdában, amiből nincs kiút, még rémesebbé tesz e pszichózis átélését. Érdekes, hogy bár sok nagy alkotót támadott ez a betegség, tőlük naplóbejegyzés, panaszlevél, tünetleírás kevés maradt fenn számunkra. Valahogy megfagyott a művész fejében-kezében a szó, képtelen volt leírni akár még intim naplójában is, mi is történik vele. Kafka naplója részletes, szinte minden életapróságot feljegyez, ennek a betegségnek egyetlen tünetét se írja le. Szégyellni való? Bevallhatatlan?

A depresszió egyfelől verem, bénító hatású malaise, másfelől azonban stimuláns. Mert hogy a tőle való rettegés hajtóerőként is működik: ameddig írok, mondja az író, addig nem tud támadni, ha leteszem a tollat, rám szabadul. Az írásba, festésbe menekülés közismert jelenség – és van benne ráció. Az üldözöttség elől ad védelmet, s közben a teremtett világ (a regény vagy kép) igazolja a művész kiválasztottságtudatát, azt, amit a depresszió elfed, de ami az igazán nagyoknál a kisagyban, hátul rejtetten mindig jelen van.

Vele jár a nagyzási hóbort, és ellentéte, az önbizalomhiány, önmaga leértékelése. Kafka ez utóbbiban szenvedett, nem hitt saját művében (ezért is bízta meg barátját, Max Brodot, hogy halála után égesse el kéziratait, naplóit, leveleit). És tán ezért sem adta ki közlésre zseniális regényeit, novelláit. De érdekes módon, bár nem hitt művészetében, élete végéig egyfolytában írt. By the way: ezek szerint van olyan is, hogy a mű maga gerjeszti a depressziót, hogy ti. alkotója kudarcnak véli azt, ami a keze alól kikerül és beleesik ebbe a verembe.

Csak zárójelben merem leírni, hogy Dosztojevszkijnek kvázi isteni adományként jött a kivégzési rémség után rátörő epilepszia, egy életre adta számára a legmélyebb emberi konfliktusok feltárásának delejtűjét. (A Karamazov testvérek e defektus nélkül szinte érthetetlen lenne…)

A szuicid döntés

A depresszió elég sokszor végződik halállal. Régóta izgat a kérdés, hogy miért lesz öngyilkos viszonylag sok depressziós nagy alkotó az irodalomban, művészettörténetben, sőt, zenei előadók között is. Összegezve: nem nagy ez a szám. Mégis Virginia Woolfnál fennakadt a szemem, aztán persze Csáth Géza, Cholnoky László, Arthur Koestler vagy Ernst Hemingway, és Mark Rothko neve/sorsa is beugrott. Igaz, mindegyikük másképp és más okból kifolyólag vetett véget életének, de a zsenialitás és a szuicídium, illetve a kettő kapcsolata mégis csak közös sorsukban. Aztán mikor keresgélni kezdtem a hasonló sorsúakat, egy sor orosz–szovjet alkotó került a látókörömbe (Szergej Jeszenyin, Vladimir Majakovszkij), ezeknél már a sztálini rendszer rémségei is belejátszottak végzetükbe. De említhetném kedvencem a kevéssé ismert amerikai sztárírót, David Foster Wallace-t is, aki sikerei csúcsán (2008-ban) egy majdnem befejezett regénnyel az íróasztalán (The Pale King, a Sápadt király c. művével) kötötte fel magát, súlyos depressziótól űzötten.

Arra gondoltam, hogy ez már nem lehet a véletlen vagy a betegség fura elágazása: a zseniknek a depresszióból (szép német kifejezéssel) Freitodba menekülés között tán mégis csak van valami korreláció, egyik táplálja a másikat, legalábbis kéz a kézben járnak.

A halálvágyba csomagolt kreativitás. Művészeké, íróké, nem a kiúttalanságba futó életet elhagyókról, nem is a pillanatnyi elmezavarból elkövetett végzetes tettek elkövetőiről akarok szólni. Nem is az öröklött hajlam hirtelen előtörésének alanyairól. Hanem az alkotás vonzotta, azt kísérő, általa indukált halálról. Igaz, nem erre akartam kifutni, de muszáj róla szót ejteni: a halál választása rettenetes. Mert nem olyan könnyű a szuicídium: a rá való készülés, az elhatározás véglegesítése fájdalmas és roncsoló folyamat. Nem úgy van, hogy fogom a stukkert, és durr, vége van. Lélekben jóval korábban indul meg a folyamat, és végigkínozza alanyát, mert a döntő lépést újra meg újra elhalasztja, fél is tőle (mi jön utána?), meg a sikertelenség fenyegetése is ott lebeg feje felett. Hihetetlen erő kell ehhez, ezt el szokták felejteni az öngyilkos nagyságok megítélésekor. Belenézhettem egy tragikus sorsú művész barátom végzetes lépése előtt írott naplójába, megrendítő olvasmány volt. Ahogy hétről hétre elhatározta, majd továbbhalasztotta, vívódott önmagával, az igen és nem határán, miközben vigyáznia kellett, hogy kifelé semmit se áruljon el végzetes gondolatairól. És végül tán csak egy véletlen túladagolás végzett vele. Szóval ne higgyük, hogy egyszerű és büntethető könnyelműség ez a végzetes lépés: pokoljárás előzi meg (no meg olykor néhány sikertelen próbálkozás). Önmagából tárgyat kell csinálnia, nincs visszaút, nem lehet megtekinteni az eredményt. Ez is ott van a döntés képtelen, tragikus folyamatában. És persze az idevezető úton a depresszió kíséri, a tudatvesztés sajátos via crucisa. Az állandó önelvesztés hullámvölgye. Az életundor, rossz szájíz, vacogás, a túlvilágra ugrottakra való irigy pillantás.

Nem folytatom.

Negyedik menet:
Az élet felett, alatt, mögött, helyett

Vért akarok látni

Mióta Freud bevezette az Erósz (az életösztön) mellé a halálvágy (Todestrieb) ösztönét, azóta elég sok játékos, illetve komoly halállal való foglalatosságról tudunk. A freudi fogalompár egyébként a szex, az agresszió és az öngyilkosság összefüggéseit taglalja. (Amúgy Freudnak a halálvágyat illetően az első világháború volt az alapélménye, mikor kidolgozta a Thanatos fogalmát. És ebben van is valami igazság: értelmetlen mészárlások sora volt az a háború…) Most kétfelé osztom e jelenség előfordulásait: tehát az ember egyfelől néző – mások verekedését, kínzását, halálát élvezi – így vesz részt ebben a játszmában; másfelől (rosszabb esetben) magunk leszünk a halálvágy szereplői: meg akarunk szabadulni az élettől, halni akarunk (önvagdosás kamaszoknál, öngyilkosság felnőtteknél, ld. Émile Durkheim e címet viselő művét 1897-ből).

Egyszer már írtam a halálos kimenetelű extrém sportokról. Most majdnem ugyanerről gondolkodom, csak más irányból kiindulva – az extrém sportok kritikájával. Kezdem egy halálos „játék” nézőtéri élményével. Ugyanis nem értem miért védik olyan hevesen a profi bokszot, mikor a mai napig 1566 (!) sportoló halt bele az általuk vívott meccsbe – akár a ringen belül, akár kórházban pár nap után. Azért ez nagyon magas szám. És ehhez senki sem számítja hozzá a nem azonnal halálos knock-out későbbi következményeit, ám járulékos betegségeket: kimutatták, hogy a fejre mért ütések erősségétől az agy megremeg, és az eredmény demencia vagy Alzheimer-kór. „Üsd ki, üsd ki” – üvölti a tömeg, az áldozat csurom vér, a végén kifekszik, a bíró rászámol, a publikum őrjöng a boldogságtól, a kiütött bokszoló meg ott hal meg szemük láttára. Azt ne hidd, hogy erre abbamarad az ünneplés… Nem marad abba, a nézők a pénzükért vért akarnak látni, élvezni – a tömeg már csak ilyen.

Tudom, hogy ez sport, és nem kötelező a ringben meghalni, egyáltalán ki-ki maga dönt, hogy véresre veresse magát. De pl. Amerikában a fekete kisebbség fiataljainak szinte csak az egyetlen normális menekülési útja a ring, ezért jelentkeznek erre a halálos játékra. Nekik ez nem sport, hanem a mindennapi betevő megszerzése, habár elég keveset fizetnek nekik, voltaképp rabszolgák, akik kiszolgálják a publikum vérigényét.

De miért jó vért látni, élvezni, hogy valaki haldoklik a ringben? Az emberben – mint őslényben –, úgy tűnik, rengeteg vad, mondhatnám szadista ösztön lakozik, és ilyenkor legálisan kitörhet belőle. Nem kell valakit megvernie-megölnie, a látvány kielégülést okoz. Visszakapcsol őseinkhez a barlangi vadászat korába.

A nők kevésbé vevők a vér látványára (elhányják magukat, ahogy én is, ha látom…), a férfinép nagyobb hányada viszont beizgul a látványtól. De mi benne a jó számukra? Egyfelől magukat képzelik a halálos ütést bevivő bokszoló helyébe. Lelkileg felfújódnak kétszer akkorára, mint amekkorák valójában. Másrészt a vér mindig is a győzelem jele volt – kivéve, ha épp a vereségé. Vagyis a győzteshez tartozás szociológiai képlete dolgozik itt is, akárcsak a politikai választás vonzalmaiban.

Kamaszok vagdossák magukat

Mikor az osztályban vagy tinicsoportban rászállnak egy-egy lányra („disznópofáju, kövér bula vagy”, meg hogy: „görbe lábú, ócska csaj vagy…” – kiabálják rá); aztán a síró lány képét fel is rakják a közösségi médiára… Az áldozat egy darabig tűri a bántalmazást, aztán az lesz a meggyőződése, hogy semmit sem ér, önbecsülése lenullázódik, és elkezdi vagdosni karján az ereket. Persze, az esetek többségében ez nem sikerül, de az áldozat tán fel tudja hívni a szülők, tanárok vagy a környezet tágabb körének figyelmét, hogy itt valami baj van. A vér itt is folyik, csak nem halálos. (Illetve: a Facebook bevezetése óta Amerikában emelkedik a tinilányok sikeres öngyilkossági kísérlete.) Voltaképp rémes, és még rémesebb, hogy senki se tudja, mit lehet ellene tenni: megelőzés, de hogyan? Mondjuk: kiveszi a szülő az iskolából, átviszi egy másikba, de a lányban megmarad a seb, akkor is, ha a karján csak a vágások foltja látszik… De az esetek többségében a szülő el se tudja képzelni micsoda lelki (testi) károkat okoz egy ilyen iskolai mobbing. (Legfeljebb azt mondja lányának, hogy „ne figyelj oda” – közben a tini csajt halálba kergeti a megvadult osztály a mobiljával, Facebookjával.)

Adrenalinfröccs

Az extrém sportok jelenségéről szólnék most, mégpedig két irányból közelítve a témát: egyfelől e sportok aktív művelőinek mániájáról beszélnék, másfelől ezen játékok szemlélőinek élvezetéről. E halálmeccsek szerelmének forrása, hogy az emberek imádják adrenalin szintjük megemelését. Ez a fröccs nemcsak a szex, meg izgi tevékenységek sorának mozgatója, a test adrenalin szintjének emelkedése sok területen okoz élvezetet. Bárhol, de legjobban a halálközeli extrém sportok esetében. Ilyen extrém foglalatosság pl. a sziklamászás, illetve a többezer méter magasban lévő „járdán” való kalimpálás. Ld. a linket: Hiking trail on Mount Huashan.

A fotó arról ad némi benyomást, hogy miképp kockáztatják egyesek (boldogan) életüket. Ezen a függőleges falon lévő – ócska, többszáz éves, elkorhadt – járókán tapadnak a falhoz, és úgy akarnak sétálni. Csakhogy ez az ösvény ezer méter magasságban fut körbe a függőleges sziklafalon pár száz méteren át, és a régmúltban építette valamelyik kínai ős-hős. Azóta csak korhad és hiányos és életveszélyes, de a sétának épp ez a veszélyzóna a lényege. A halálközeliség élvezete…

Állítólag eddig 1700 ember zuhant le olyan ezer méter magasból. De – mondják – ez egy isteni adrenalingerjesztő kirándulás, már akinek sikerül az elkorhadt deszkákon, meg láncokba kapaszkodva végig mászni az utat. Az rendben van, hogy ma a vakmerőek vállalják a rezgő deszkákon az utat, de hogyan építették anno (ezer éve) ezt a függőleges sziklába vájt palló járgányt? Előbb be kellett fúrni a falba egy lyukat, abba egy gerendát kopácsolni. Nem egyet, hanem legalább kettőt-hármat – azokra ráhelyezni a deszkákat, odaszögezni… Csak kérdezem, hogy a túróba tudtak oda felvinni gerendákat, deszkákat, láncokat, fúrószerszámokat, akik legelőször mentek oda? Egyáltalán, hogy ragasztották oda magukat a függőleges falhoz, hogy tudjanak fúrni-faragni? Rejtély. Hiába adják neki az extrém sport nevet, ez akkor is halálzóna.

Másik halált kísértő mánia

Korábban már írtam a legkeményebb extrém sportról, a francia partról induló Földet megkerülő egyszemélyes (single handed) vitorlások versenyéről. (Ez a Vendé Golden Globe nevű verseny ötvenezer kilométeres távon folyik, körbe megy a Földgolyón, külső segítséget nem lehet igénybe venni, kizárással jár, csak a hajó, vitorla és a „kapitány” magányos küzdelme érvényes. A verseny legrövidebb hajózási ideje három hónap, addig a versenyző teljesen egyedül áll a hajóban, ami ugyan fel van szerelve a legmodernebb (rádió, GPS, videó, internet stb.) elektronikával meg kajával, pótruhákkal, pótvitorlával, de egy dolgot nem tudnak vele küldeni: a magány okozta depresszió elleni gyógyszert. Ennek fájdalmairól a táv legelső női versenyzője (Ellen Patricia MacArthur) videónaplója számolt be fájdalmas őszinteséggel.

A videónapló azt rögzítette, hogy MacArthur átlagosan huszonöt kilométer per órás sebességgel száguldott a tengereken, ám a második hónap végén totál depresszióba zuhant az egyedüllét, a magány és a kilátástalanságérzés okán. Azt írja, hogy a hajóban ülve a semmiben érzi magát, hiszen ameddig a szem ellát, csak tenger, víz, felhő látható, és olykor a legvadabb vihar tör rá. Egy ilyen vihar letörte hajója húsz méteres árbócát, neki a szakadó esőben fel kellett mászni a maradék árbócra, és kijavítani a törést – sikerült neki. Ami maga a csoda. Vagyis nagyon is észnél volt, ereje is volt, és mégis valahol Dél-Afrika partja alatt rátört a depresszió. Kikászálódott belőle, és beért a francia kikötőbe, ahonnan indult – Les Sables-d’Olonne-ba – rekordidővel. Mindez 2001-ben történt, a hölgy vitorlás rekordja húsz év múltán dőlt meg. Ő maga 2005-ben trimarán típusú vitorlással újabb rekordot állított fel. Én magam annak idején, napról napra követtem a versenyt óriási izgalommal.

Extrém sport, ugyan nem folyik vér, mégis élet-halál kérdése a túlélés. Igaz, hogy eddig tán csak két halottja van a négyévente megrendezett versenynek – az egyik állítólag öngyilkosság volt –, az indulók többsége inkább feladja. (Ha valaki feladja mondjuk Dél-Indiánál, akkor várnia kell – olykor jéghegyek között, a fagyos vízben – míg az ausztrál hadsereg gyorsnaszádja érte jön.) Aki folytatja, annak az állandó életveszély őrjíti meg adrenalinállományát. Mert a szóló vitorlázást nem adták ingyen. Ráadásul McArthur volt a legfiatalabb női versenyző. Ma már a legmagasabb angol kitüntetés tulajdonosa, valamint a francia becsületrend lovagja.

De van itt még egy ilyen adrenalingerjesztő játék: a mélytengeri gömbben való alászállás kb. tízezer méteres mélységre. (Összevetésképp a tengerek legmélyebb pontja a Csendes-óceánban, az ún. Marianna-árok kb. tizenezer méter mélyen végződik… Elsőképp 1955-ben, Jacques Piccard nevű kutató szállt alá, úgy emlékszem félútig, egy kis gömb alakú tengeralattjáróban.)

Akik lemerészkedtek, azok sok mindent felfedeztek, pl. azt is, hogy a teljes sötétségben is találhatóak élőlények – minirákok, fonálférgek, egysejtűek –, akik a tíz kilométer mélyen füstölgő gázkitörés körül lébecolnak (miből élnek: oxigén nincs, csak gáz – metán –, és nekik ez a jó?) De az a gömb (kutató-tengeralattjáró), amivel a kutató lemegy, egyszer csak összeroppanhat. Az nem baj? Valamikor 1963-ban a Thresher nevű amerikai tengeralattjáró így pusztult el. Előírás szerint ez a hadijármű 300 méteres határig volt biztonságos, de a kapitány úgy gondolta, megy még lejjebb, ment is, ám 430 méteren összeroppant a hajó, odaveszett a majd száz fős legénység. Igaz, hogy a mai atom-tengeralattjárók – titkos adat – mélyebbre is tudnak menni, de ilyen kutató gömb nem hadi-előkészítettségű submarine, hanem egy gömbkabin, ami bármikor összeroppanhat. Volt is rá példa.

Aki megússza és aki nem…

A „pókemberkedés” divatos extrém sport lett. Egy hihetetlen erősségű férfi – biztosítás, segédeszköz és kötél nélkül – feljutott egy New York-i felhőkarcoló tetejére, nem esett le (csak a végén letartóztatták). A mászás folyamata izgalmas képeket eredményezett. (Ki-ki azért drukkolt, hogy essen már le… – ilyen szadisták vagyunk.)

A „felhőbe” mászó férfi példáját mások is követték – és persze filmsorozatok is lettek ezekből a kísérletekből. Itt is a „vért akarok látni” szenvedélye köti a nézőt a képernyőhöz, bár a monitoron nem látszik szerencsétlenség. Viszont Magyarhonban egy háromméteres tetőszerkezet javítása közben a szerelő olyan szerencsétlenül esett le, hogy talajon szörnyethalt. Micsoda különbség.

Ma már világbajnokság is van a sziklák tetejéről a lenti tóba-tengerbe ugrás – közben szaltó, félcsavar stb. – sorozatáról. (Világrekord: ötvennyolc méter magas sziklacsúcsról a kicsiny tengerszembe ugrás.) Egy rossz mozdulat és a kilencven kilométeres sebességgel a víz felszínre csapódó őrültért mentőcsapat ugrik a vízbe. Volt, aki azonnal szörnyethalt: ilyen magasságból vízbe zuhanni annyi, mint tíz méterről a térköves utcára csattanni…

Jegyzetek

A „bunkók” világuralma felé

1 Felmérések szerint az angolok leggyakoribb Google-hoz intézett kérdése a Brexit UTÁN a következő volt: „Mi az az EU?”, valamint „Milyen országok vannak az EU-ban?”

2 Gyenge Zoltán Nietzsche fogalmát használja: Schlechtweggekommenen (félresikerültek), in: Gyenge: A félresikerültek lázadása – Nietzsche filozófiájának aktualitása. ÉS. 2016. július 22. 13. oldal.

3 McKinsey report 2016. „Even McKinsey Slams Globalization – Populist Resentment Could Explode”, idézi: »goo.gl/2n3ONJ«.

4 Financial Times, 2016. július 20.

5 Normál tudásszint kellékei: 1. a tények hozzávetőleges ismerete (teljes ismeret lehetetlen: információs társadalom a tények ködösítésére játszik…), 2. összefüggések ismerete, 3. következmények átgondolásának képessége, 4. tudni a kockázatokról és mellékhatásokról. Ha ezek nincsenek tudatlanságról kell beszélnünk.

Ez-az a digitális társadalomban

1 United States of debt, The Economist, 2017. július 15.

Tartalom

Előzetes figyelmeztetés

Első menet: Úgy általában…

A „bunkók” világuralma felé

A szellemi eltompulás mint tömegpusztító trend

A félrenézés szociálpszichológiája

Variációk a lustaságra

Empátia, a lelki mankó

A kiégés és kreatív rokonai

A problématudat

A test mint öntudat

A nő mint harcterep

A veszélyes ember

Második menet: Kószálás az online térben

Ez-az a digitális társadalomban

A „meztelen” társadalom és a titkok

Az új magány

Mozaiktársadalom

A kultúra a Facebook korában

Magánszféra pedig nincs

Függőség Nr. X

Harmadik menet: Art nouveau

Művészet mint betegség

Egy lehetetlen regény – Kerouac: Úton (az eredeti tekercs)

A nagyregény és a mai Amerika

A varsói fotós öröksége

Miért utálom a „kánont”?

A zenehallgatás lépcsőin („Beethoven 250”)

Szvjatoszlav Richter, az enigma

Negyedik menet: Az élet felett, alatt, mögött, helyett

Vért akarok látni

Megszoksz vagy megszöksz (variációk az apátiára)

Most akkor ki is volt Heidegger?

Testjátékok (Hipotézis az együttélés lehetetlenségéről)

Munkás arisztokraták

Gong. A negyedik menetnek vége – lazítsunk

Tévéközvetítés a Golgotáról

Jegyzetek

Megjelent a Pesti Kalligram Kft. kiadásában
Budapest, 2024.
Elektronikus kiadás
Felelős kiadó: Mészáros Sándor

Felelős szerkesztő: Mészáros Sándor
Olvasószerkesztő: Rácz Ágnes Éda
A borítóterv: Hrapka Tibor
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 455 8

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL OFL
Source Sans Pro – SIL OFL