N vagy M

részlet

Translation entitled „N vagy M”
© 1975, Agatha Christie Limited.
All rights reserved.

Agatha Christie: N or M?
© 1941, Agatha Christie Limited.
All rights reserved.

Agatha Christie®, Tommy & Tuppence® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.
All rights reserved.
www.agathachristie.com

Fordította Göncz Árpád
Borítóterv Tillai Tamás

Hungarian translation © Göncz Árpád, 1975, 2021
© Helikon Kiadó, 2021

Felelős kiadó Szász Zsolt
Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba
Olvasószerkesztő Bajtai Zoltán
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 479 681 7

email: helikon@helikon.hu
internet: www.helikon.hu

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus
2021

Első fejezet

Tommy Beresford az előszobában levetette a kabátját. Gondosan akasztotta fel, nem sajnálta rá az időt. A kalapját pedánsan mellé akasztotta.

Aztán kihúzta magát, arcán elszánt mosoly jelent meg, s bement a nappaliba, ahol a felesége ült, és khakiszínű gyapjúfonalból füles sapkát kötött.

1940 tavasza volt. Mrs. Beresford hirtelen a férjére pillantott, majd villámsebesen kötött tovább. Csak egy-két perc múlva kérdezte meg:

– Van valami újság az esti lapban?

– Nyakunkon a villámháború, hurrá! – felelte Tommy. – Franciaországban ugyancsak ronda a helyzet.

– Hát, manapság épp elég nyomasztó az élet – mondta Tuppence.

Egy darabig hallgattak, aztán Tommy törte meg a csöndet:

– Miért nem kérdezed meg kereken? Ne légy olyan átkozottul tapintatos.

– Tudom – ismerte be Tuppence –, nincs bosszantóbb, mint a szándékos tapintat. De azon is bosszankodsz, ha kérdezlek. És végül is nincs mit kérdeznem. Az orrodra van írva.

– Hogyhogy? Talán én vagyok Savanyú Vendel?

– Nem, drágám – mondta Tuppence. – De olyan fancsali mosoly ül az ábrázatodon, hogy a szívem szakad meg.

Tommy mosolyogva kérdezte:

– Mi a csuda! Olyan fancsali a képem?

– Még annál is fancsalibb! Szóval ki vele! Semmi?

– Semmi. Nem kellek nekik semmire. Én mondom neked, Tuppence, disznóság, hogy egy negyvenhat éves férfival el akarják hitetni, hogy már reszkető kezű aggastyán. A hadsereg, a haditengerészet, a légierő, a külügy egytől egyig mind azt mondja: öreg vagyok. Majd máskor, talán.

– Nos, pontosan így vagyok én is – mondta Tuppence. – Ilyen korú ápolónőre már nincs szükség, nem, köszönjük. Más munkára sem. Inkább csitrit akarnak, aki még soha sebet nem látott, kötszert nem sterilizált, mint én, aki ezerkilencszáztizenöttől ezerkilencszáztizennyolcig dolgoztam a harctéren, voltam műtősnő, vezettem teherautót, sőt egy tábornok kocsiját is. És merem állítani, jól csináltam ezt is, azt is, amazt is. Most pedig mi vagyok? Egy szegény, tolakodó, unalmas, középkorú nőszemély, aki nem hajlandó nyugton megülni odahaza, és kötögetni, ahogy illenék.

– Pokoli egy háború ez – jegyezte meg Tommy mogorván.

– A háború önmagában is elég baj – mondta Tuppence –, de ha nem engedik, hogy az ember hasznossá tegye magát, az már mindennek a teteje.

Tommy vigasztalásul leszögezte:

– Akárhogy is, de legalább Deborah-nak van munkája.

Mire Deborah édesanyja azt felelte:

– Ó, vele semmi baj. És remélem, érti is a dolgát. De akkor is azt mondom, Tommy, én is megállnám úgy a helyem, mint ő.

Tommy arca széles mosolyra húzódott.

– Neki valószínűleg más a véleménye.

– Néha nagyon nehéz ezekkel a lányokkal. Különösen, ha erőnek erejével olyan kedvesek az emberhez.

– Hát, ahogy ez a taknyos Derek rám hagyja a dolgokat, azt igazán nehéz elviselni – dünnyögött Tommy. – Mikor a szeméből látom, hogy azt gondolja magában: „Jó, jó, te szegény öreg!!!”

– Azt meg kell hagyni – mondta Tuppence –, a gyerekeink igazán bűbájosak, de néha ugyancsak kihozzák az embert a sodrából.

De azért Derek és Deborah említésére mindjárt ellágyult a tekintete.

– Azt hiszem – mondta elgondolkozva Tommy –, mindenkinek nehéz tudomásul vennie, hogy már benne van a korban, hogy eljárt fölötte az idő.

Tuppence dühösen fölhorkant, megrázta fényes fekete haját, s a khakiszínű gombolyag legurult az öléből.

– Hogy eljárt fölöttünk az idő? Képesek lennének bebeszélni az embernek! Néha már magam is azt hiszem, hogy egész életünkben semmi hasznosat nem csináltunk.

– Valahogy így néz ki – mondta Tommy.

– Lehet. De annak idején azért mégiscsak úgy éreztük, hogy csináltunk valamit. Most meg már néha úgy érzem, hogy igaz se volt. Hát igaz lett volna, Tommy? Igaz lett volna, hogy téged kupán vágtak és elraboltak a német ügynökök? Meg hogy egyszer becserkésztünk egy veszélyes gonosztevőt, és el is kaptuk? Hogy megmentettünk egy lányt, és fontos titkos iratok birtokába jutottunk, és a hálás haza köszönetet mondott érte? Nekünk? Neked meg nekem! A lenézett, a fölösleges Mr. és Mrs. Beresfordnak.

– Ne izgasd fel magad, kedvesem! Ez nem változtat a dolgokon.

– Akkor is – mondta Tuppence, és csak úgy nyelte a könnyét. – Csalódtam Mr. Carterban.

– Igazán nagyon kedvesen írt.

– De tenni nem tett semmit… Még csak nem is biztat semmivel.

– Hát… ő is félre van állítva. Akárcsak mi. Megvénült. Skóciában él, és horgászik.

Tuppence sóvárogva jegyezte meg:

– Igazán adhatnának nekünk valami munkát a hírszerzésnél.

– Lehet, hogy nem tudnánk ellátni – mondta Tommy. – Lehet, hogy ma már nem bírnánk idegekkel.

– Azért kíváncsi lennék – mondta Tuppence. – Én egyáltalán nem érezném magam alkalmatlannak. De talán igazad van, könnyen lehet, hogy ha az ember odakerül…

Felsóhajtott, és így folytatta:

– Bárcsak találnánk valami munkát! Rohadt dolog, ha az ember ennyire ráér gondolkodni.

A szeme egy pillanatra megállapodott egy fiatal, repülő-egyenruhás férfi fényképén, akinek a mosolya nagyon hasonlított Tommyéra.

– Egy férfinak még rosszabb – jegyezte meg Tommy. – A nők végül is kötögethetnek… Csomagokat küldözgethetnek, segíthetnek a kantinban.

Tuppence erre így szólt:

– Arra ráérek húsz év múlva is. De most még nem vagyok annyira öreg, hogy beérjem ennyivel. Fiatal már éppenséggel nem vagyok, de nem vagyok még öreg sem.

Megszólalt a csengő. Tuppence fölállt. Kicsi lakásuk volt egy garzonházban.

Kinyitotta az ajtót; egy széles vállú, nagy bajuszú, vidám, pirospozsgás férfi állt a küszöbön.

Az idegen egy gyors pillantással fölmérte Tuppence-t, és kellemes hangon azt kérdezte:

– Ön Mrs. Beresford?

– Az vagyok.

– Az én nevem Grant. Lord Easthampton barátja vagyok. Ő ajánlotta, hogy keressem fel önöket.

– Ó, nagyon kedves, fáradjon beljebb – mondta Tuppence, és bevezette a nappaliba.

– A férjem; ez az úr… őő…

– Grant…

– Grant kapitány.

– Csak Mr.

– Mr. Grant. Mr. Car… vagyis Lord Easthampton barátja.

A Mr. Carter a hírszerzés egykori főnökének, régi barátjuknak a fedőneve volt, és ez sokkal könnyebben jött a szájára, mint a Lord Easthampton.

Vidáman beszélgettek egy darabig. Grant fesztelen modorú, kellemes ember volt.

Tuppence egyszer csak kiment. Néhány perc múlva poharakkal és sherryvel jött vissza.

Megint eltelt néhány perc, aztán Grant rövid hallgatás után Tommyhoz fordult:

– Igaz, hogy munkát keres, Beresford?

Lelkes fény gyulladt Tommy szemében.

– De mennyire! Csak nem azt akarja mondani…

Grant elnevette magát, és a fejét csóválta:

– Nem, nem olyasmiről van szó. Az a fiatalokra, a ténylegesekre vár… meg akik már évek óta azon a területen dolgoznak. Amit én ajánlhatok, az sajnos elég unalmas. Hivatali munka. Aktagyártás. Aztán az aktákat szépen át kell kötni piros zsinórral, és le kell rakni. Meg más ilyesmi.

Tommynak megnyúlt a képe.

– Ó, értem!

Grant bátorítóan hozzátette:

– No persze ez is több a semminél. Mindenesetre jöjjön be hozzám a hivatalba valamelyik nap. Közellátási Minisztérium. Huszonkettes szoba. Majd kerítünk magának valamit.

Megszólalt a telefon. Tuppence fölvette a kagylót.

– Igen… hogy? – Izgatott hang kárált a vonal túlsó végén. Tuppence arckifejezése egyszeriben megváltozott. – Hogy mikor?… Jaj, drágám, hát persze… most rögtön megyek…

Letette a kagylót, és odaszólt Tommynak:

– Maureen.

– Gondoltam. Ráismertem a hangjára.

Tuppence izgatottan mentegetőzött:

– Igazán ne haragudjon, Mr. Grant, de most rögtön át kell mennem a barátnőmhöz. Elesett, és megrándította a bokáját, és nincs otthon senki, csak a kislánya, kénytelen vagyok hát átmenni hozzá, hogy utánanézzek a dolgoknak, és keressek valakit, aki majd ellátja. Ugye, nem haragszik?

– Már hogy haragudnék, Mrs. Beresford, igazán megértem…

Tuppence rámosolygott, felkapta a díványról a kabátját, és kiviharzott. Csak úgy csattant utána az ajtó.

Tommy töltött még egy pohár sherryt a vendégének.

– Ne menjen még! – mondta.

– Köszönöm – mondta Grant, és elvette a poharat. Némán kortyolgatta az italt. Aztán megszólalt: – Tudja, még jó is, hogy elhívták a feleségét. Ezzel is időt nyerünk.

– Nem értem – mondta Tommy, és a szeme kerekre tágult.

Grant alaposan megrágott minden szót.

– Tudja, Beresford, felhatalmazást kaptam, hogy ha meglátogat a minisztériumban, javaslatot tegyek magának valamire.

Lassan visszatért a szín Tommy szeplős arcába.

– Csak nem… – dünnyögte.

Grant bólintott.

– Easthampton ajánlotta magát. Azt mondta, maga erre a munkára született.

Tommy mélyet sóhajtott.

– Lássuk a medvét! – mondta.

– Persze szigorúan bizalmas.

Tommy bólintott.

– Még a feleségének sem szabad tudnia róla. Érti?

– Hogyne… ha maga mondja. Csak hát mi azelőtt együtt dolgoztunk.

– Tudom. De az ajánlatom csak magának szól.

– Értem. Rendben van.

– A látszat kedvéért, mint mondtam, valami hivatali beosztást kap a minisztérium egyik Skóciában működő kirendeltségén. Zárt területen, ahová a feleségét nem viheti magával. Valójában azonban egészen másutt lesz.

Tommy szótlanul várta a folytatást.

Grant folytatta:

– Olvasott az újságokban az ötödik hadoszlopról? Bizonyára tudja, legalább körülbelül, hogy kiket neveznek így.

– A belső ellenséget – dünnyögte Tommy.

– Pontosan. Ez a háború, Beresford, optimista hangulatban kezdődött. No nem volt mindenki optimista, mi ugyanis tökéletesen tisztában voltunk vele, hogy kivel állunk szemben, jól ismertük az ellenség erejét, légierejét, halálos elszántságát, s tudtuk, milyen olajozottan működik a hadigépezete. A nép egésze azonban bizakodott. Azokra a jószívű, zavaros fejű, demokratikus gondolkodású palikra gondolok, akik azt hiszik, amit hinni szeretnének: hogy Németország az összeomlás, a forradalom küszöbén áll, hogy a fegyverei pléhből vannak, s hogy a katonái úgy ki vannak éhezve, hogy amint menetelni kezdenek, összeesnek, meg sok más efféle marhaságot. Ezek vágyálmok, ahogy mondani szokás.

Aztán kiderült, hogy másról van itt szó. Rosszul kezdődött és még rosszabbul folytatódott a dolog. A katonákkal semmi baj – sem a csatahajókon, sem a repülőgépeken, sem a lövészárkokban. De a vezetés rossznak bizonyult, felkészületlennek, és ez talán a jellemünkből következik. Mi nem akarunk háborút, nem is számoltunk komolyan a lehetőségével, nem készültünk fel rá megfelelően.

De a nehezén már túl vagyunk. A hibákat helyrehoztuk, megfelelő embereket állítottunk a megfelelő helyre. Kezdjük már úgy irányítani a háborút, ahogy kell… és meg is nyerhetjük, de csak ha nem veszítjük el mindjárt az elején. És a vereség veszélye nem kívülről fenyeget, nem a félelmetes német bombáktól kell tartanunk, s nem is a semlegesek lerohanásától, akiknek a földje újabb támaszpontot szolgáltat ellenünk, nem kívülről fenyeget a veszély. A helyzetünk Trójáéra hasonlít: itt a faló a falon belül! Ha úgy tetszik, nevezzük ötödik hadoszlopnak. Itt működik közöttünk. Férfiak és nők, egyik-másik magas beosztásban, a többi szürke, hétköznapi ember, de a szíve mélyén mind a nácik céljában hisz, a náci eszmét vallja, és alig várja, hogy a mi demokratikus intézményeink ráérős és laza liberalizmusát a szigorú fegyelem váltsa fel.

Grant előrehajolt. Ugyanazon a kellemes, egykedvű hangon folytatta.

– Csak azt nem tudjuk, hogy kik ezek.

Tommy a szavába vágott:

– De hiszen…

Grant kicsit ingerülten szögezte le:

– Persze a kis halakat könnyű kifogni. De ott a többi. Tudunk róluk. Tudjuk, hogy legalább kettő közülük magas beosztást tölt be az admiralitásnál, hogy az egyikük valószínűleg G. tábornok vezérkarának a tagja, három pedig vagy még több a légierőnél működik, ahogy a hírszerzésbe is beépült vagy kettő, és hozzáférésük van a kormány titkos anyagaihoz. Ezt a megtörtént események bizonyítják. Az ellenség értesüléseket szerez, méghozzá a legmagasabb helyről származó értesüléseket.

Tommy kellemes arcán tanácstalan kifejezés jelent meg:

– De hát mit tehetek én? Hiszen egyet sem ismerek ezek közül.

Grant bólintott.

– Így van. Egyiküket sem ismeri… Csakhogy azok sem ismerik magát!

Várt, míg Tommy ezt megemészti, aztán folytatta.

– Ezek az emberek, ezek a magas beosztásban lévő emberek a magunkfajtákat majdnem mind ismerik. Nemigen marad előttük titokban semmi. Én már teljesen kifogytam az ötletekből. Felkerestem hát Easthamptont. Ő már nem vesz részt a dolgokban, beteg ember, de senkit nem ismerek, akinek úgy vágna az esze, mint az övé. Ő gondolt magára. Több mint húsz éve annak, hogy maga a hírszerzésnek dolgozott. Senki nem hozza velünk összefüggésbe a nevét. Az arcát sem ismerik. Nos… elvállalja?

Tommynak fülig szaladt a szája, olyan lelkesen mosolygott.

– Hogy elvállalom-e? Meghiszem azt! Bár egyelőre el sem tudom képzelni, hogy vehetnék hasznomat. Én csak egy nyavalyás műkedvelő vagyok.

– De kedves Beresfordom, nekünk éppen műkedvelőre van szükségünk. A profi itt eleve hátrányban van. Maga a legjobb emberünk helyébe lép, akivel valaha is dolgoztunk.

Tommy kérdő tekintettel nézett rá. Grant bólintott.

– Bizony. A St. Bridget Kórházban halt meg kedden. Elütötte egy teherautó, alig néhány órával élte túl a balesetet. Ami tulajdonképpen nem is volt baleset.

– Értem – mondta halkan Tommy.

Grant csöndesen folytatta:

– És éppen ezért okunk van azt hinni, hogy Farquhar nyomon volt… hogy végre ráharapott valamire. Mivel a halála nem volt véletlen.

Tommy megint kérdő tekintettel nézett rá.

– Sajnos szinte semmit nem tudunk arról, hogy mit fedezett föl – folytatta Grant. – Módszeresen göngyölítette fel egyik szálat a másik után. De a legtöbb nem vezetett sehova.

Grant szünetet tartott, aztán megint folytatta.

– Csak néhány perccel a halála előtt tért magához. Mondani próbált valamit. Nagy nehezen ennyit mondott: N vagy M – Song Susie.

– Hát – jegyezte meg Tommy –, ebből nem lehet valami sokat megtudni.

Grant elmosolyodott.

– Valamivel azért többet, mint hinné. Az N vagy M ugyanis fedőnév, amit már régebbről ismerünk. Két német ügynökről van szó, fontos és jó szakember mind a kettő. A tevékenységükkel más-más országokban is találkoztunk, és tudunk róluk egyet-mást. Az a dolguk, hogy külföldön megszervezzék az ötödik hadoszlopot, és összekötőként működjenek az adott ország és Németország között. N-ről tudjuk, hogy férfi, M pedig nő. És azt is tudjuk, hogy Hitler legtöbbre becsült ügynökei, s hogy egy rejtjeles üzenetben, amelyet a háború elején sikerült megfejtenünk, előfordult a következő mondat: Angliába N-t vagy M-et javasoljuk. Teljes felhatalmazással…

– Értem. És Farquhar…

– Ahogy én látom, Farquhar nyilván nyomára akadt valamelyiküknek. Hogy melyiküknek, azt sajnos nem tudjuk. A Song Susie nagyon rejtélyesen hangzik… de Farquharnak nem volt valami jó a francia kiejtése. És a zsebében egy Leahamptonba szóló menettérti jegyet találtunk. Ez sokat elárul. Leahampton a déli parton van, afféle miniatűr Bournemouth vagy Torquay. Sok kis szálloda és panzió. És ezek közül az egyiknek Sans Souci a neve…

Tommy megszólalt.

– Song Susie… Sans Souci…

– Érti? – kérdezte Grant.

– Az tehát az elképzelés – mondta Tommy –, hogy menjek oda, és… hm… szaglásszak egy kicsit körül.

– Pontosan.

Tommy megint elmosolyodott.

– Nem homályos egy kicsit ez a dolog? – kérdezte. – Hiszen azt sem tudom, kit keresek.

– Én sem. Nem tudnám megmondani. Ezt magának kell kiderítenie.

Tommy felsóhajtott. Kihúzta magát.

– Éppenséggel megpróbálhatom. De igazán nem vagyok valami nagy koponya.

– Úgy hallom, annak idején megállta a helyét.

– Á, csak szerencsém volt – vágta rá Tommy.

– Éppen a szerencsére van szükségünk.

Tommy néhány pillanatig töprengett, aztán megszólalt:

– És ez a Sans Souci?…

Grant vállat vont.

– Lehet, hogy vakvágány. Lehet, hogy Farquhar a dalra gondolt: Kicsi Susie kötöget a katonáknak… Találgatás az egész.

– És Leahampton?

– Pontosan olyan, mint más efféle helyek. Van belőlük egész sor. Öreg hölgyek, öreg ezredesek, makulátlan erkölcsű aggszüzek, különféle kétes meg gyanús palik, egy-két külföldi. Afféle vegyes felvágott.

– És ezek közt lenne N vagy M?

– Nem feltétlenül. Lehet, hogy csak valaki, aki kapcsolatban áll velük. De ugyanúgy lehet maga N vagy M is. Nem feltűnő hely, egyszerű panzió egy tengerparti fürdőhelyen.

– Arról sincs elképzelése, hogy férfit vagy nőt kell keresnem?

Grant a fejét rázta.

– Hát jó – mondta Tommy. – Éppenséggel megpróbálhatom.

– Sok szerencsét a próbálkozáshoz, Beresford. Akkor hát térjünk a részletekre…

Fél óra múlva, mikor Tuppence lihegve és a kíváncsiságtól égve berontott, Tommy már egyedül volt, bizonytalan arckifejezéssel üldögélt, és fütyörészett.

– Nos? – kérdezte Tuppence, mérhetetlenül sok érzést sűrítve a szóba.

– Hát – mondta Tommy meglehetősen bizonytalanul –, munkát kaptam, vagy valami olyasfélét.

– Mifélét?

Tommy a helyzethez illően grimaszt vágott.

– Irodai munkát a legsötétebb Skóciában. Titkolózás meg minden, de nem látszik túlságosan izgalmasnak.

– Mind a ketten kaptunk?

– Attól tartok, hogy csak én.

– Ó, hogy a fene vinné el! Hát hogy lehetett ilyen aljas a mi Carter barátunk?

– Úgy látszik, az ilyesféle munkakörökben különválasztják a nemeket. Különben elkalandoznának az ember gondolatai.

– Rejtjelezés? Vagy rejtjelfejtés? Olyan, mint Deborah munkája? Vigyázz, Tommy, az ember könnyen bezsong az ilyesmitől; nem tud aludni, egész éjjel csak járkál, nagyokat nyög, és egyre azt ismételgeti, hogy 978345286, vagy más valami ilyesmit. S a végén idegösszeomlást kap, és a diliházba kerül.

– Én ugyan nem kerülök oda.

Tuppence komoran megjegyezte:

– Én azt hiszem, hogy előbb-utóbb te is odakerülsz. De veled mehetek, ugye… ha már munkám nincs, legalább mint feleség? Tudod, hogy este ott legyen a papucsod a kandalló előtt, és meleg vacsora várjon.

Tommy láthatólag feszengett.

– Sajnálom, öreglány. Igazán sajnálom. Igazán nem szívesen hagylak itt.

– De úgy érzed, hogy mégis muszáj itthon hagynod – folytatta a mondatot Tuppence.

– Végül is – mondta minden meggyőződés nélkül Tommy – neked itt van a kötés…

– Kötés? – horkant fel Tuppence. – Még hogy a kötés!

Fogta a füles sapkát, és a földhöz vágta.

– Utálom a khakiszínű fonalat – mondta –, és a tengerészkék fonalat, meg a pilótaszürke fonalat! Szeretnék már valami bíborvöröset kötni.

– Ez nagyon katonásan hangzik – mondta Tommy. – És mennyire illenék a villámháborúhoz.

Határozottan boldogtalannak érezte magát. Tuppence azonban spártai jellem volt, tartotta magát, kijelentette, hogy a munkát igenis el kellett fogadnia, s hogy őrá igazán nem kell Tommynak tekintettel lennie. S hozzátette: úgy hallja, keresnek valakit, aki hajlandó felsúrolni a körzeti elsősegélynyújtó állomás helyiségeit. Lehet, hogy erre még alkalmasnak találják.

Tommy három nap múlva indult el Aberdeenbe. Tuppence kikísérte az állomásra. Fényes volt a szeme, pislogott egyet-kettőt, de egyébként elszántan igyekezett vidámnak látszani.

Tommy csak akkor érzett gombócot a torkában, mikor a vonat kigördült az állomásról, s látta az elveszett kis alakot, amint kifelé ballag a peronon. Háború ide vagy oda, úgy érezte, hogy cserbenhagyta a feleségét.

Csak nagy keservesen tudta összeszedni magát. A parancs az parancs.

Minden baj nélkül megérkezett Skóciába, s másnap vonatra szállt Manchester felé. Harmadnap begördült vele a vonat Leahamptonba. Megszállt a legnagyobb szállodában, s másnap végigjárta a kisebb szállodákat meg a panziókat, és érdeklődött, mennyiért bérelhetne szobát huzamosabb időre.

A Sans Souci vörös téglás, viktoriánus stílusban épült villa volt a domboldalon, emeleti ablakaiból szép kilátás nyílt a tengerre. A hallja egy kicsit por- és konyhaszagú volt, és a szőnyege vásott, de a végiglátogatott hasonló intézmények egyik-másikával igazán fölvehette a versenyt. A Sans Souci irodája rendetlen kis szoba volt, papírokkal teleszórt jókora íróasztallal – itt kereste fel Tommy a tulajdonosnőt, Mrs. Perennát.

Mrs. Perenna meglehetősen lompos, középkorú nőszemély volt, sűrű, fekete haja ádázul göndörödött, arcán némi festék, határozottan mosolygó szájából ki-kivillant feltűnően fehér fogsora.

Tommy szóba hozta idős nagynénjét, Miss Meadowest, aki a Sans Souciban szállt meg vagy két évvel azelőtt. Mrs. Perenna nagyon jól emlékezett Miss Meadowesra – kedves idős hölgy volt… Egyébként nem is olyan idős… igen tevékeny, jó humorú teremtés.

Tommy óvatosan ráhagyta. Tudta, hogy valóban létezik egy bizonyos Miss Meadowes… az osztály ilyesmire nagy gondot fordít.

– És hogy van a drága Miss Meadowes?

Tommy szomorúan közölte, hogy Miss Meadowes nincs többé, mire Mrs. Perenna együttérzése jeléül összecsattantotta a fogsorát, az alkalomhoz illő hangokat hallatott, és kellőképpen gyászos arcot vágott.

Aztán újra megeredt belőle a szó. Igen, azt hiszi, hogy éppen oda tudja adni azt a szobát, amit szegény drága Miss Meadowes annyira szeretett. Onnét gyönyörű a kilátás a tengerre. Igen, Mr. Meadowesnak nagyon igaza van, hogy kikívánkozott Londonból. Nyomasztó hely az manapság, legalábbis úgy mondják, ez után a csúf influenzajárvány után meg…

Miközben egyre csak dűlt belőle a szó, Mrs. Perenna fölvezette Tommyt az emeletre, és megmutatott neki néhány szobát. Mellesleg megemlítette, hogy mennyi a heti lakbér. Tommy csalódott képet vágott. Mrs. Perenna bizonygatta, hogy mindennek kétségbeejtően fölment az ára, Tommy meg, hogy neki viszont csökkent a jövedelme, s hogy borzasztó a sok adó meg minden…

Mrs. Perenna fölsóhajtott:

– Ez a szörnyű háború…!

Tommy helyeselt, s kijelentette, hogy szerinte ezt a Hitler nevű fickót föl kéne kötni. Hiszen ez őrült, tisztára őrült.

Mrs. Perenna egyetértett vele, majd kifejtette, hogy ami sok, az sok, hogy ilyen jegyrendszer mellett, mikor a hentesnél alig lehet húst kapni, főleg olyat nem, amilyen éppen kellene, mikor a borjúvese és a máj teljesen eltűnt, nagyon nehéz háztartást vezetni. Minthogy azonban Mr. Meadowes a drága Miss Meadowes rokona, neki fél guinea-vel olcsóbban számítja.

Tommy azután visszavonulót fújt, mondván, hogy majd még meggondolja a dolgot, Mrs. Perenna pedig kikísérte a kapuig, s közben egyfolytában áradt belőle a szó, és olyan pajzán kacérságról tett tanúságot, hogy Tommy komolyan megrémült. Mrs. Perenna, ezt kénytelen volt elismerni, nagyon csinos a maga módján. Rajtakapta magát, hogy azon töri a fejét, vajon milyen nemzetiségű lehet. Biztos, hogy nem száz százalékig angol. A név spanyol vagy portugál, de az valószínűleg a férje neve, a hölgy származásáról nem mond sokat. Talán ír, gondolta, de nem beszél ír tájszólással. De ez legalább megmagyarázná, hogy miért ilyen temperamentumos és bőbeszédű.

Végül mégis megállapodtak, hogy Mr. Meadowes másnap beköltözik.

Hat órára időzítette az érkezését. Mrs. Perenna elébe ment, hogy üdvözölje, a poggyászára vonatkozólag egész sor utasítást adott a némileg ütődött szolgálólánynak – aki tátott szájjal, meredt szemmel bámulta Tommyt –, majd bekísérte új vendégét az úgynevezett társalgóba.

– Mindig bemutatom az új vendégeinket – mondta Mrs. Perenna, s elszánt mosollyal állta öt ember gyanakvó pillantását. – Újonnan érkezett vendégünk, Mr. Meadowes… Mrs. O’Rourke. – Egy cipőgombszemű, bajszos, nőnemű kolosszus villantott Tommyra egy mosolyt.

– Bletchley őrnagy. – Az őrnagy tekintetével fölmérte Tommyt, majd mereven biccentett.

– Mr. von Deinim. – Egy fiatal, merev tartású, szőke és kék szemű férfi állt fel, és hajolt meg.

– Miss Minton. – Csupa gyöngy idősebb hölgy mosolygott rá a khakiszínű kötése fölött.

– És Mrs. Blenkensop. – Újabb kötőtűk. Egy füles sapka kötögetésében elmerült, borzas fekete fej emelkedett fel.

Tommynak elállt a lélegzete; forogni kezdett vele a szoba.

Mrs. Blenkensop! Tuppence! Micsoda képtelenség… ez hihetetlen… Tuppence, amint nyugodtan kötöget a Sans Souci társalgójában!

Találkozott a pillantásuk – Tuppence egy udvariasan közömbös idegen tekintetével nézett fel rá.

Atyaúristen!

Tuppence!

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

helikon.libricsoport.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto – Apache License 2.0