© Romsics Ignác, 2025

© Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

TARTALOM

Előszó

I. CSALÁDJA ÉS GYERMEKKORA

II. TANULMÁNYAI ÉS PÁLYAKEZDÉSE, 1923–1937

Nyolc év a Trefort utcai „Mintában”

Öt év az Eötvös Collegiumban és a pesti egyetem bölcsészkarán

Két szemeszter Párizsban

III. A TÖRTÉNÉSZVILÁG IFJÚ FAVORITJA, 1937–1944

Egy év itthon

Először Londonban

Másodszor a ködös Albionban

Másfél év itthon

Fél év az Egyesült Államokban és a History of Hungary

A Történettudományi Intézet „osztályigazgatója”

IV. A SZAKMA CSÚCSAIN, 1945–1949

A „szellemi újjáépítés” élvonalában

A tankönyvszerző

A politikai tanácsadó

A Kossuth Lajos a reformkorban

Vezetői válság a Telekiben

Újra Nyugaton

1948: a centenárium és a „fordulat” éve

Kiűzetése a Paradicsomból

V. A SZAKMA PERIFÉRIÁJÁTÓL A BÖRTÖNIG, 1950–1960

A bibliográfus és könyvtáros

Az „új szakasz” hullámverésében

A forradalom forgatagában

Börtönévek

VI. VISSZA AZ ÉLVONALBA, 1960–1989

A Pest Megyei Levéltártól a Történettudományi Intézetig

A magyar történetírás zászlóshajóján – másodtisztként

Újra a nagyvilágban

Vesszőfutás a nagydoktori címért

Családi tragédiák

Út az Akadémiára

Másodszor a szakma csúcsain

„Tudománya elsője”

Clio utazó nagykövete

A rendszerváltás küszöbén

VII. A MAGYAR TUDOMÁNYOS AKADÉMIA ELNÖKE, 1990–1996

Megválasztása és programja

Az első három év

A második három év

VIII. A MAGYAR SZELLEMI ÉLET DOYENJE, 1997–2007

Betakarítás és visszavonulás

Palackposta

A politikai baloldal holdudvarában

IX. A PÁLYA VÉGE

Kosáry Domokos könyvei

Képjegyzék

Névmutató

ELŐSZÓ

Kosáry Domokost 1977-ben ismertem meg, amikor kecskeméti levéltárosból az MTA Történettudományi Intézetének munkatársává avanzsáltam. A Magyarságkutató Intézet igazgatóhelyetteseként, majd a bloomingtoni Magyar Tanszék vezetőjeként a rendszerváltás körüli években kerültem közelebb hozzá, és a Magyar Történelmi Társulat főtitkáraként 1999-ben lettem a munkatársa. Műveltsége, bölcsessége és emberi tartása lenyűgözött. Bár írásainak egy részét ismertem, arról, hogy a 20. századi magyar történelem viharait fiatal, majd középkorú emberként hogyan élte át, csak nagyon keveset tudtam. Ő pedig szinte egyáltalán nem beszélt személyes sorsának alakulásáról. Pályája 1960 előtti korai szakaszaiba csak akkor nyertem valamelyes bepillantást, amikor a 2007-ben bekövetkezett halálát követő években a 19–20. századi magyar történetírás történetét kezdtem tanulmányozni. 2011-ben tartott akadémiai székfoglalómnak (A magyar történetírás gleichschaltolása, 1945–1949) egyik főszereplője volt. A következő évtizedben több mindennel foglalkoztam, de kifejezetten Kosáry Domokos életművével nem. Érdeklődésemet iránta születésének 110. évfordulója keltette fel ismét 2023-ban, amikor rövid cikkben emlékeztem meg róla, és méltattam teljesítményét. Ennek fogalmazása közben jutottam arra az elhatározásra, hogy életem valószínűleg utolsó könyvét az ő emlékének fogom szentelni. Kezdetben nem egy alapos szakmonográfiára, hanem egy esszéisztikus jellegű rövidebb írásműre gondoltam. Már a kutatás kezdetén kiderült azonban, hogy Kosáry Domokos olyan gazdag iratanyagot hagyott maga után, amelyet nagy mulasztás lenne kiaknázatlanul hagyni.

Ez a közel 300 doboznyi irathagyaték a család egyéb dokumentumaival együtt a Pest Vármegyei Levéltárban található, amely börtönből való 1960-as szabadulása után befogadta Kosáryt, és néhány évre menedéket nyújtott neki. A család – leánya, Kosáry Judit és unokája, Szakály Orsolya – engedélyével és támogatásával az elmúlt másfél év tekintélyes részét a levéltár kutatótermében töltöttem a Kosáry-hagyaték tanulmányozásával. Az intézmény igazgatójának, dr. Schramek Lászlónak és munkatársainak köszönhetően, akik messze munkaköri kötelezettségeiken túl a segítségemre voltak, 2024 végéig a teljes anyagot áttekinthettem. Közben természetesen számos más közgyűjteményben is megfordultam. Ezek közül elsőként említem az Akadémiai Könyvtár, Levéltár és Kézirattárat, amelynek munkatársai nemcsak az elmúlt hónapokban, hanem már évek óta készségesen teljesítették minden kérésemet. Ugyanezt mondhatom el a Magyar Nemzeti Levéltár Országos Levéltárának levéltárosairól, mindenekelőtt Főcze Jánosról és Antal Róbert Istvánról, kedves kolozsvári, illetve egri tanítványaimról, valamint az Állambiztonsági Szolgálatok Történelmi Levéltárának dolgozóiról, különösképpen Papp István főosztályvezetőről, akinek még az ELTE-n lehettem tanára és doktori témavezetője az ezredforduló körüli években. Az életmű egészét tekintve kisebb jelentőségű, de az egyes szakaszok szempontjából fontos anyagokat találtam továbbá az ELTE és az Eötvös Collegium Levéltárában, a Hadtörténeti Intézet Levéltárában és a Budapest Főváros Levéltárában őrzött Ráday Gyűjtemény iratai között, továbbá az Országos Széchényi Könyvtár Kézirattárában.

Az anyaggyűjtésben igyekeztem időrendben haladni, és az egyes nagyobb életszakaszok történetét közben papírra vetni. Az elkészült fejezeteket a családtagok közül ketten olvasták el és egészítették ki személyes emlékeikkel: Kosáry Judit és Szakály Orsolya. Rajtuk kívül „meginterjúvoltam” Kovács Anikót is, aki az 1990-es évek közepétől haláláig volt Kosáry mellett. Kollégáim közül ugyancsak ketten véleményezték az egész kéziratot: Hunyady György, aki édesanyja – H. Balázs Éva – révén személyesen is jól ismerte Kosáryt, és egy negyedik egykori doktoranduszom, Paksa Rudolf, akinek az alapossága párját ritkítja. Az egész kéziratot elolvasta Tóth András is, akivel édesapjának, Kosáry Domokos kollégiumi szobatársának és későbbi munkatársának a kéziratos visszaemlékezése révén kerültem kapcsolatba. 1945 és 1956 közötti pályájáról Hajdu Tiborral, 1957-es letartóztatásának és 1958-as perének körülményeiről pedig Zinner Tiborral konzultáltam. Az akadémiai elnökséggel foglalkozó fejezetet megbeszéltem Pannonhalmi Kálmánnal, aki az elnöki titkárságot vezette, Pritz Pállal, aki a társadalomtudományi főosztály helyettes vezetője volt, és Zsidi Bernáttal, aki az Akadémia történetének ezt az időszakát kutatja. A Történeti Bibliográfia Kutatócsoport élén kifejtett tevékenységéről munkatársa, Kulcsár Krisztina osztotta meg velem emlékeit. Valamennyiük megjegyzéseiből sokat tanultam, és igyekeztem a kézirat végső változatába bedolgozni azokat. Munkámat abban a reményben bocsátom közre, hogy sokak érdeklődését sikerül felkeltenem Kosáry Domokos kivételes életműve és ezen keresztül a 20. és a 21. század magyar történetírása és szellemi élete iránt.

Göd, 2025. január 15.

Romsics Ignác

I. CSALÁDJA ÉS GYERMEKKORA

„Magyar, szlovák és szepesi német környezetből nőtt ki, a Felvidék e sajátos együtteséből” – Kosáry Domokos „a magyarok Mózeséről”, Kossuth Lajosról állapította ezt meg egyik könyvében.1 Írhatta volna azonban saját magáról is, hiszen kibocsátó közege pontosan egy ilyen multietnikus jellegű felvidéki kisváros, Selmecbánya volt. Itt született az 1913. július 30-ról 31-re virradó éjjelen, és gyermekkorának első éveit is itt töltötte. Selmecbánya – vagy ahogy a helyiek egymás között hívták a települést: Selmec – egyike volt az Északnyugati-Kárpátok déli nyúlványai között megbújó felvidéki, pontosabban – a történelmi terminológia szerint – alsó-magyarországi bányavárosoknak. A település maga is dombokra és a magaslatok közötti katlanokba épült, miért is – mint az 1860-as években itt tanuló Mikszáth Kálmán a maga ironikus módján megjegyezte – „Selmecbányán vagy fölfelé mászik az ember, vagy lefelé ereszkedik; tertium non datur”. A városkát lombos erdővel és fenyvesekkel borított 900–1000 méteres hegyek vették körül, melyek csúcsaira a 19. század végétől romantikus turistautak vezettek.2

Selmecbánya a 20. század elején

A környék gazdag ezüst- és aranykészleteinek kitermelése már a 12. században megkezdődött, és ez – egyre tökéletesedő technikával – a későbbiekben is folytatódott. A 18. század végén Selmecbánya volt a Habsburg Monarchia nemesfémbányászatának központja, és – 23 ezer fős lakosságával – a Magyar Királyság harmadik legnépesebb városa. 1735-ben itt alapították az ország első bányásztiszteket képző iskoláját, amelyet 1763-ban Mária Terézia emelt akadémiai rangra, s amely 1846-tól már nemcsak bánya-, hanem erdőmérnököket is képzett. Ettől kezdve nemcsak a keresztbe tett kalapáccsal és csákánnyal (bányászék) díszített süvegben parádézó bányászdiákoktól, hanem a kabátjuk hajtókáján tölgyfalevelet viselő leendő erdészektől is óvni kellett az eladósorba került leányokat.

A környék bányáinak kimerülése miatt a 19. században Selmecbánya veszített jelentőségéből, és lakossága is megcsappant. 1910-ben már csak 15 ezren lakták, akiknek alig negyede – az eltartottakkal együtt 4000 fő – élt bányászatból és kohászatból. Nagyjából ugyanennyi embernek adtak munkát a város ipari üzemei, amelyek közül kiemelkedett a közel 1000 embert foglalkoztató dohánygyár. Mezőgazdaságból kevesebb mint 1000-en éltek, ugyanannyian, mint a törvényhatósági joggal felruházott város igazgatását ellátó és iskoláiban dolgozó köztisztviselők, közalkalmazottak és a szabadfoglalkozású értelmiségiek: orvosok, patikusok, ügyvédek és egyéb fehérgallérosok. Nemzetiségi (anyanyelvi) szempontból a többség (56%, azaz 8341 fő) szlováknak – az akkori szóhasználat szerint: tótnak – vallotta magát, akik közül mintegy 2000-en értettek magyarul. A magyar anyanyelvűek aránya 42%-ot tett ki. A szlovákokon és a magyarokon kívül félezer német élt még a városban. A hivatalokban magyarul beszéltek, az utcán és az üzletekben azonban mindhárom nyelven folyt a társalgás, sőt, gyakran e három szavaiból összetákolt keveréknyelven is. A lakosság túlnyomó többsége – több mint 12 ezer fő – a római katolikus felekezethez tartozott, míg evangélikusnak 2000-en, izraelitának pedig 500-an vallották magukat. Hitét mindenki saját templomában gyakorolta, még a zsidók is, akiknek 1893-ra készült el neoklasszicista stílusú zsinagógájuk.3

Felmenői mindkét ágon értelmiségiek, tanárok, mérnökök és orvosok, vallásukra nézve pedig többnyire evangélikusok voltak. Apai dédapja, Kosáry János egy „leánynövelde” tulajdonosa és vezetője, nagyapja, Kosáry Kálmán orvos volt. Az y ellenére a Kosáryak nem tartoztak a nemesek közé. Kosáry Kálmán feleségének, Toperczer Ilona Kamillának egyik német eredetű őse viszont 1687-ben megkapta a kutyabőrt. Ennek azonban a 19. századi polgári átalakulást követően már senki sem tulajdonított különösebb jelentőséget. A Kosáryak honoráciorok, vagyis közrendű értelmiségiek voltak.

Az apa, Kosáry János Kálmán 1881-ben született a Lőcséhez közeli, kétharmadrészt szlovák, egyharmadrészt német és magyar lakosságú szepességi kisvárosban, Szepesolasziban. Kosáry János Kálmán a magyar mellett már gyermekkorában megtanult németül és valamennyire szlovákul, majd később franciául és angolul. Nagyapjához hasonlóan ő is tanárnak készült, és érettségije után, amelyet egy budapesti főreáliskolában abszolvált 1901-ben, a budapesti egyetemen hallgatott geográfiát és természetrajzot. A harmadik évet Bécsben végezte el, ahol szaktárgyain kívül filozófiát, lélektant és zenetörténetet is hallgatott. Tanulmányait megszakítva 1904–1905-ben letöltötte kötelező önkéntesi évét a komáromi vártüzéreknél. Ezt követően ismét Bécsben élt, ahol zeneoktatói oklevelet szerzett, és 1907-től zongoraórákat adott egy magán-zeneiskolában. Ettől kezdve a zene elválaszthatatlan része lett életének. Művészi szinten zongorázott, és a komponálással is megpróbálkozott. Szerzeményei közül néhány kottája megtalálható az Országos Széchényi Könyvtár Zenetörténeti Gyűjteményében. Zene nélkül sivár és üres az élet – vallotta –, és ennek bizonyítására gyakran parafrazeálta Pál apostolt (a dal a „lélek kardja”). A zene mellett szépírással és fordítással is kísérletezett. A smart Mister Brown: amerikai elbeszélés című novellája saját kiadásában jelent meg 1904-ben Komáromban, 1905-ben ugyanott és szintén saját költségére egy verseskötete (Költemények), majd röviddel ezután németül írt és közreadott eszmefuttatása a költészetről (Poetische Gedanken einer trauriges Zeit). Közben a földrajznak sem fordított hátat, amelyből doktorált is, éspedig az ismert Ázsia-kutató, Lóczy Lajos irányításával. Disszertációja 1908-ban jelent meg Bécsben A térképvetületekről címmel. Tanítani azonban egyelőre nem kezdett, inkább utazgatott – korán elhunyt szülei után kapott örökségének nagy részét néhány év alatt felélve. Számos európai országban megfordult. Hosszabb időt töltött Franciaországban – elsősorban Párizsban és olykor Monte-Carlóban –, és persze a „császárvárosban”, Bécsben, ahol ugyanúgy otthon érezte magát, mint Budapesten. Tanári oklevelét – többéves késéssel – 1910 októberében szerezte meg. Ezt követően költözött Selmecbányára, ahol 1911 szeptemberétől az evangélikus tanítóképzőben oktatott földrajzot és természetrajzot, valamint kisebb óraszámban németet és zenét. Óraadóként emellett a kétéves kereskedelmi szakiskolában és olykor a bánya- és erdőmérnöki akadémián is tanított idegen nyelveket, főleg németet. A művészetek, elsősorban a zene azonban továbbra is jobban érdekelték a tanításnál, s ha írásaival és kompozícióival nem is szerzett magának hírnevet, koncertjeivel többször megörvendeztette a város zenerajongó polgárait.4

Kosáry Domokos anyja, Réz (Richter) Eleonóra Selmecbányán született 1892-ben, többgenerációs bányamérnöki családba. Anyai nagyapja (Kosáry Domokos dédapja), a nagyváradi születésű és ácsmester apától származó Péch Antal ugyanott szerzett bányamérnöki diplomát 1842-ben. 1849-ben ő szervezte meg a körmöcbányai pénzverde berendezéseinek Debrecenbe szállítását, amiért Világos után több évig külföldön dolgozott – különböző német cégek bányaigazgatójaként. A kiegyezés után részt vett a Zsil-völgyi szénbányászat fejlesztésében és a vajdahunyadi vasgyártás megindításában. 1873-tól másfél évtizeden át a selmeci bányakerület igazgatója, majd 1883-tól Selmecbánya és környéke országgyűlési képviselője volt. Tudományos munkásságáért 1879-ben az MTA levelező tagjává választották. Élete végén – 1895-ben halt meg – még ölbe vehette unokáját, aki mindig nagy szeretettel emlékezett rá. Apai ágon leginkább német eredetű, és otthon még a 19. század második harmadában is németül beszélő ősök találhatók Eleonóra családfáján. Apja, a Bányászati és Erdészeti Főiskola tanára (1904-től a Bányaműveléstani Tanszék vezetője és 1918-tól az intézmény rektora) volt az, aki a Richter Géza nevet 1901-ben Réz Gézára cserélte, s családjában a magyar nyelvet és kultúrát meghonosította.5

Nem lévén a városban leánygimnázium, a négy elemi elvégzése után Eleonóra az „irgalmas nénék” Páli Szent Vincéről elnevezett római katolikus polgári leányiskolájába járt, amit 1906-ban fejezett be kitűnő eredménnyel. Leendő férjéhez hasonlóan ő is a művészetek, elsősorban az irodalom iránt érdeklődött. Már kisgyerekként verseket írt, s a polgári befejezése után – 1908–1909-ben – egyik húgával és barátnőivel 60 példányban sokszorosított „szépirodalmi lapot” (Kongó) szerkesztett, amelynek bevételéből az egyik 48-as honvéd özvegyét segítették. Még tizennégy éves sem volt, amikor néhány versét elküldte az Ország-Világ című képes hetilapnak. A szerkesztő, Schöpflin Aladár azonban nem tartotta elég jónak őket ahhoz, hogy megjelenjenek. Szerzőjét írás helyett inkább arra buzdította, hogy „maradjon a főzőkanálnál”. A visszautasítás nem szegte kedvét a mélyen vallásos, ugyanakkor a feminizmussal és általában a modern polgári eszmékkel is rokonszenvező serdülőnek. Továbbra is sokat olvasott, írt, tökéletesítette német nyelvtudását, és elkezdett angolul tanulni. Első fordítása Dickens egyik rövid novellája volt. 1910-ben színésznőként is kipróbálta magát. A város műkedvelő társulata által előadott bohózatban a féltékeny feleséget alakította. 1911-ben beiratkozott a helyi kereskedelmi szakiskolába, amely két évig tartott. A kereskedéshez szükséges praktikus ismeretek mellett itt is tanult németet, sőt franciát is, s ezt is kitűnő eredménnyel fejezte be. Franciatanára nem volt más, mint Kosáry János, akivel kölcsönösen rokonszenvesnek találták egymást. 1912 februárjában lettek jegyesek, és 1912. október 30-án már egybe is keltek.6

A jegyespár, 1912

A házaspár a város központjában, a Szentháromság téren rendezkedett be egy hegyoldalba simuló, 16. századi épületben, amely az utcára néző oldalán három-, a hátsó fertályán pedig egyszintes volt. A lakás öt szobából állt, ám sem vízvezeték, sem villany nem volt benne. Beköltözésük után Kosáry János ezért kialakíttatott egy folyó vízzel ellátott külön fürdőszobát, amely az elsők közé tartozott a városban. Kilenc hónappal házasságkötésük után megszületett első gyermekük, akit Domokos és – a nagyapa iránti tiszteletből – Géza névre kereszteltek. Rá egy évre kitört az első világháború. Kosáry Jánost mint tartalékos hadnagyot az elsők között hívták be, és azonnal a szerb frontra vezényelték. Krónikus vesebaja és harctéri sebesülése miatt, ami fokozódó kézbénulással járt, másfél év után leszerelték. Előbb egy fővárosi, majd a komáromi kórházban lábadozott, ám teljesen sohasem gyógyult fel. A professzionális zenélésről örökre le kellett mondania. Ezt nagyon nehezen élte meg, különösen annak tükrében, hogy egyik unokatestvére, Kosáry Emmy előbb opera-, majd operetténekesként sikert sikerre halmozott: tagja volt a berlini Operaháznak, s ő volt az első, aki Kálmán Imre leghíresebb darabjának, a Csárdáskirálynőnek a címszerepét játszotta. Kosáry János kedélybeteg lett, és gyakran úgy érezte, hogy méltatlanul bánt vele az élet. Gyógykezelése alatt felesége többször meglátogatta, s ilyenkor gyermeküket is magával vitte. Mint a legtöbb kisfiúra, az egyenruhák és a katonai regula a gyermek Kosáryra is – „Bucira”, ahogy családon belül hívták – nagy hatást gyakorolt. Egyik komáromi látogatásuk után – tájékoztatta férjét Eleonóra – fiuk „kivont karddal, peckesen és taktusra jár félóráig is le s fel a szobában”; a „székeknek feszesen szalutál, nem hallgat semmire és senkire, ha megfogják, kirántja magát, s ki nem jön a taktusból: en-váj, en-váj”.7

Kosáry szülőháza a Szentháromság tér felől

A háború második felét Kosáry János nagyrészt otthon, Selmecbányán töltötte. A frontokon szolgálatot teljesítő kollégáit helyettesítve 1917-től az evangélikus főgimnáziumban is oktatott földrajzot, s néhány hívével hozzálátott egy városi zeneiskola szervezéséhez.8 Felesége ugyanakkor a kereskedelmi szakiskolában tanított gépírást, valamint magyar és német nyelvű levelezést. Közben kitartóan írt. Verseit és novelláit most már nemcsak a helyi, hanem az országos lapok is közölték. A háború alatt született János című verses regényével elnyerte a Kisfaludy Társaság egyik rangos pályadíját. Tehetségére korán felfigyelt a Nyugat legendás szerkesztője, Osvát Ernő, akinek otthonában az időnként Pestre látogató család néhányszor vendégeskedett is.9 A helyi közéletben ugyancsak szerepet vállalt. Csatlakozott a Szabadgondolkodók Selmecbányai Köréhez és a Feministák Egyesületéhez. 1914 márciusában nyilvános előadásban ismertette a nőmozgalom programját, és méltatta addig elért eredményeit az anya- és gyermekvédelem, valamint a prostitúció és az alkoholizmus leküzdése terén. 1915 végén egyik kezdeményezője volt a Selmecbányai Magyar Lányok Köre megalakításának, amely elnökévé választotta. 1918 tavaszán a Feministák Egyesülete két budapesti vezetőjének szervezett előadást, akik a nők közéleti szerepéről tartottak felolvasóestet a választójog küszöbönálló demokratizálásával összefüggésben.10

„Buci”, majd 1917-ben megszületett, Judit névre keresztelt leánygyermekük nevelésével mindketten sokat és odaadással foglalkoztak. „Apám – emlékezett utóbb Kosáry Domokos ezekre az évekre – kiskoromtól úgy kezelt, mint egy felnőtt embert; úgy társalgott velem, olyanok voltak a témáink is. Így aztán rengeteget tanultam, és ha kérdeztek, amolyan felnőttes-koraöregen válaszolgattam, nagy megdöbbenésére a látogatóknak, akik gügyögni kezdtek hozzám. Amikor a húgom megszületett, én már folyékonyan tudtam olvasni, akkor voltam három és fél éves. Persze senki sem akarta elhinni, jöttek a vendégek, nekem meg produkálnom kellett magam, hogy bebizonyítsam.”11 Sőt, nemcsak olvasni tanult meg nagyon korán, hanem számolni, osztani és szorozni is. Mindezt „olyan könnyen megértette – tudósította férjét Réz Lola 1917. június 10-én –, hogy magam is csodálkoztam rajta”.12

Zongorázni apja tanította meg, és ő szerettette meg vele a komolyzenét is. Gyakran előfordult, hogy esténként apja és muzsikustársai kamarazenéjére merült álomba. „Máig úgy vagyok – idézte fel ezeket az emlékeit nem sokkal halála előtt –, hogy ha Bachtól vagy Beethoventől hallok valamit, visszatér a gyermekkorom.”13 Máskor édesanyja mesélt neki, aki egyenesen imádta, s még felnőttként, sőt házas emberként is hajlamos volt „drága kicsinyemnek” szólítani. Mint egyik levelében jóval később megvallotta: fia születésnapján minden évben templomba ment, megáldozott, és arra kérte az Úristent, hogy egyengesse rajongva szeretett gyermeke útját.14

Kosáry Domokos és húga, Judit 1918-ban

Kosáry Domokos legkedvesebb foglalkozása – „a legszenzációsabb dolog”, mint utóbb írta – gyermekkorától kezdve az olvasás volt. Egyik első kedvence, amit többször elolvasott, a népszerű lektűríró, Abonyi Árpád ifjúsági regénye, a Három vitéz magyar baka meg egy káplár volt. Olvasta vagy anyja meséiből ismerte Robinson Crusoe történetét is, s a selmeci ház udvarán heverő hulladékfából Robinsonhoz hasonlóan kunyhót épített magának. Hamar felfedezte a nagyszülei könyvszekrényeiben sorakozó, felnőtteknek szóló műveket is. Könnyen méregbe guruló, szangvinikus természetű nagyapja tiltani próbálta ezektől, ám liberális szellemű nagyanyja elnézte neki a tiltott gyümölcsök fogyasztását. „Ez a pici, törékeny asszony – emlékezett anyai nagyanyjára Kosáry élete alkonyán – a világ legszelídebb, legcsöndesebb embere volt, [de] acélkemény. Egyetlen ember, akinek intésére ma is emlékszem, nem nagyon hajlottam arra, hogy útbaigazításoknak parírozzak, de a szelídségnek és az acélos határozottságnak erre a keverékére még ma is szívesen emlékszem.” Az olvasás mellett nagyon szeretett az Óvár körül mászkálva ábrándozni, „fantáziálni”, s a meredek utcákon telente szánkóval száguldozni.15 Megtanult ólomkatonákat önteni, sőt fényképezni is.16

A családi harmóniát némiképp megzavarta, hogy a háború alatt kiderült: Kosáry Jánosnak egy Béres Lídia nevű cselédlánytól 1906-ban már született egy gyermeke. A házasság emiatt azonban nem bomlott fel; Kosáry János támogatta és nevére vette Julianna névre keresztelt leányát, aki rövid ideig velük is élt.17

A selmecbányai idill nem tartott sokáig. A háborút forradalom s az ország nemzetiségi és vegyes lakosságú peremterületein impériumváltás követte. Réz Géza, valamint lánya és veje egyaránt rokonszenveztek az ország demokratizálásával, ezért irányító szerepet vállaltak a helyi eseményekben. Réz Géza az 1918. november 1-jén megalakult városi Nemzeti Tanács elnöke lett, míg Kosáry Jánost a Katonatanács vezetőjévé választották. Kosáryné ugyanakkor a Nemzeti Tanács anya- és gyermekvédelmi bizottságának az elnökeként vette ki részét az átalakulásból. A Bányászati és Erdészeti Főiskola hallgatói ugyancsak hűséget esküdtek a Magyar Nemzeti Tanácsnak, illetve a Károlyi Mihály vezetésével megalakult új kormánynak. A jövőt természetesen a magyar állam keretein belül képzelték el, ami azonban nem találkozott a felső-magyarországi szlovákság vezetőinek akaratával. Ők – ismeretes módon – már 1918. október 30-án úgy döntöttek, hogy a Monarchiából kiszakadt cseh és morva tartományokkal kívánnak egyesülni. A selmecbányai Nemzeti Tanács viszont ismételten tiltakozott a város és vidéke tervezett elcsatolása ellen. Decemberben több felterjesztésükben kérték Jászi Oszkárt, a nemzetiségi ügyek miniszterét a város megvédésére. Selmecbánya – írták például december 10-én – „magyar város, és az is akar maradni”. A kormány azonban tétovázott, illetve ellentmondásos utasításokat adott. A főiskola értékes könyvtárának, műszereinek és egyéb berendezéseinek elszállítását engedélyezte, egyébként azonban helyben maradásra szólította fel az állami alkalmazottakat. A diákok egy része a bevagonírozott ládákkal együtt december közepén hagyta el a várost.18

Karácsonyra egyértelművé vált, hogy a csehek és a szlovákok Selmecbányát és környékét is a csehszlovák állam részeként képzelik el, s az is, hogy a győztes nagyhatalmak támogatják a szlovák nyelvhatáron túlnyúló, a Duna és az Ipoly vonalát követő csehszlovák–magyar határ óhaját. A fokozatosan előnyomuló cseh csapatok s nyomukban a prágai kormány közegei 1919. január első hetében jelentek meg a városban. A hatalomátvételt számos incidens kísérte, amelyekben magyar részről a helyben maradt diákok játszottak főszerepet. Az állami alkalmazottak, beleértve a tanárokat is, megosztottak voltak. Egy részük hajlott az elvárt hűségeskü letételére, 38 család és 20 egyedülálló személy, köztük Réz Géza és Kosáry János azonban nem. Ők március végén családjukkal együtt elhagyták a várost.19

A Kosáry család egy kis bérkocsival érkezett meg Garamberzencére, a legközelebbi vasútállomásra, ahonnan vonattal utaztak tovább Ipolyságig. Ott megszálltak, majd gyalog átkeltek az Ipoly túloldalára egy rozoga fahídon. A hatéves fiút apja vezette kézen fogva, kétéves húgát anyja vagy velük tartó cselédjük („egy hűséges tót leány”) vitte a karjaiban. Ezenkívül egy kis koffer volt náluk. Mivel az ingóságaikat szállító vagont útközben kifosztották, ezzel a kofferrel érkeztek meg a fővárosba, majd onnan Sopronba, ahová a kormány a selmeci főiskolát telepítette. A tanítás 1919. április 28-án kezdődött meg a volt Károly-laktanyában 326 hallgatóval – az 1918-as létszám mintegy felével – és Réz Géza irányításával. Kosáry János, aki továbbra is gyakran betegeskedett, és időnként ápolásra szorult, szeptembertől az állami főreáliskolában kapott állást. A cselédlánnyal együtt ötfős család előbb egy városszéli nyaralóban, majd egy városi lakás két nedves szobájában rendezkedett be. Bútoruk alig volt, a berendezés nagyrészt különböző méretű ládákból állt. A jobb körülményekhez szokott család nehezen viselte életkörülményei romlását. Az idős Kosáry visszaemlékezése szerint „borzasztó szegény viszonyok között”, a „legnagyobb nyomorúságban” éltek Sopronban; karácsonyi ajándékként is csak egy olyan vitorlás hajót kapott, amelyet az anyja eszkábált össze számára.20 Persze, minden relatív. Az elcsatolt területekről 1919–1920-ban elmenekült mintegy 400–500 ezer magyar többsége náluk is rosszabbul járt. Ők hónapokig pályaudvarokon, iskolai tornatermekben és más szükséglakásokban éltek minden biztos bevételi forrás nélkül. Öröm volt az ürömben, hogy Kosáryné Réz Lola – írásai mindig ezen a néven jelentek meg – Filoména című regényével 1920 tavaszán megnyerte az Athenaeum regénypályázatának 15 ezer koronás jutalommal járó első díját.21 (Viszonyításképpen: ugyanebben az évben a Nyugat egy száma 10 koronába, egy darab tojás pedig 7 koronába került.)

A regény főhőse, Piatok Milka – vagyis Filoména – egy tót leányka, aki nagy szegénységben él édesanyjával és nagyapjával egy kis felvidéki bányászfaluban. Nevelőapja meghalt, biológiai apja – a megye főispánja – pedig tudni sem akar róla, s talán nem is tud. Megélhetésük biztosítása érdekében már tizenkét évesen cselédnek áll, s ettől kezdve ugyanaz a kiszolgáltatottság és megalázottság az osztályrésze, mint korábban az anyjáé volt. Egyik városból a másikba, családról családra vándorol. Fiatal leányként szerelmes lesz aktuális úrnőjének udvarlójába, egy bányamérnökbe, aki teherbe ejti, ami miatt távoznia kell a háztól. Első gyermekét, aki rövidesen meghal, idegeneknél hagyja, maga pedig folytatja kálváriáját, miközben egy jobb életről álmodik. Hiába próbál kitörni nyomorúságos életéből, újra és újra kudarcot vall. Végül férjhez megy a selmeci gimnázium pedellusához, ám újabb gyermekének nem ő, hanem az intézmény egyik tanára lesz az apja. Fiának, Árpádnak Filoména mindenképpen jobb életet szán, ezért minden áldozatot vállalva a selmeci gimnáziumba járatja. A háborúban a fiút is a frontra viszik, ahonnan sebesülten tér haza. Az egyik pesti kórházból küld sürgönyt az anyjának, aki azonban a Pestre indulása előtti éjszakán meghal.

Az Édes Annára emlékeztető, de azt időben hat évvel megelőző, gördülékeny stílusban és egyéni hangnemben írt, a selmeci „kevert nyelv” szófordulatait alkalmazó, szentimentális és a szegényekkel mélyen szolidáris cselédtörténet, amelynek élményanyaga részben valószínűleg személyes jellegű, egy csapásra ismertté tette szerzőjének nevét. A regényt olyan pályatársai méltatták elragadtatott hangon, mint Osvát Ernő és Füst Milán. A szerkesztőségek kapui megnyíltak előtte, s a kiadók egymás után adták ki könyveit és fordításait. Ettől kezdve nem múlt el úgy év, hogy egy kisregénye vagy fordítása ne jelent volna meg. Az utóbbiak sorát Alain-René Lesage terjedelmes 18. századi regénye, a Gil Blas nyitotta meg 1922-ben, amelyet férjével együtt fordított. Majd következtek Karl May indiántörténetei (Winnetou), melyek háromkötetes első kiadása 1927-ben tűnt fel a könyvesboltokban. A család bevételei lehetővé tették, hogy 1921-ben Sopronból Pestre költözzenek, s az egyik Rákóczi úti bérház negyedik emeletén rendezkedjenek be az akkori Tisza Kálmán (1945 után Köztársaság, ma pedig II. János Pál pápa) tér közelében, közvetlenül az egykori Hauer cukrászda mellett. Új lakásuk megfelelt az elhagyott selmecbányainak: ez is öt szobából (szalon zongorával, hálószoba, nagy gyerekszoba, vendégszoba s egy kis szoba a cselédnek) és fürdőszobából állt. Anyja írt, apja pedig a Szentkirályi, majd később a Damjanich utcai tanítóképzőben oktatott éneket és zenét. Eleinte közös szerzői esteket is tartottak: az írónő felolvasott, a férje pedig zongorázott. Később, amint Réz Lola ázsiója egyre nőtt, férje pedig egyre többször esett búskomorságba és zárkózott magába, a közös fellépések abbamaradtak. Bár továbbra is egy fedél alatt éltek, lélekben egyre távolabb kerültek egymástól.22 A család – Réz Lola irodalmi sikerei ellenére – nem élt nagy társadalmi életet. Az írók közül ennek ellenére többen megfordultak náluk. Kosáry így ismerkedett meg már gyermekként Móricz Zsigmonddal, Schöpflin Aladárral, Zilahy Lajossal, a „furcsa és bogaras” Füst Milánnal és Lyka Károllyal, aki „sánta kis bácsi volt”, de „nagyon kedves és értelmes”.23

A Kosáry család az 1920-as évek közepén Észak-Olaszországban

Az áttelepülés, a viszontagságos soproni körülmények és a fővárosba költözés nem viselték meg túlságosan a gyerekeket. Az 1919–1920-as tanévet első elemistaként Sopronban Kosáry Domokos ugyanúgy kitűnő eredménnyel zárta, mint az 1920–1921-est, amikor magántanulóként vizsgázott, valamint a két utolsó évet a VIII. kerületi (Szentkirályi utcai) Tanítóképző Intézet gyakorlóiskolájában. (Apja 1921 szeptemberében ugyanitt kapott ének- és zenetanári állást.) Minden tárgyból minden évben kitűnő vagy – egy-két esetben – jeles, vagyis 1-es osztályzatot kapott, szorgalomból és magatartásból pedig mindig dicséretet. Budapesti tanítója, Schön István a negyedik év végeztével így jellemezte a tízéves gyermeket: „A lelkiismeretességnek és kötelességteljesítésnek példaképe. Derék magyar fiú.” Elemi iskolai értesítőjét lapozgatva egyetlen dolog feltűnő: a sok hiányzás. Az 1921–1922-es tanévben 297, az 1922–1923-asban 120 órát mulasztott.24 Ez részben – ahogy ő írta később akkori önmagáról – „egy vérszegény tisztviselőgyerek” gyakori meghűléseivel, ismétlődő hörghurutjával és egyéb betegségeivel volt magyarázható. Részben pedig azzal, hogy az általa nagyrészt már ismert tananyag nem kötötte le. Különböző ürügyekre hivatkozva és anyja végtelen szeretetét kihasználva ezért hacsak tehette, inkább otthon maradt, és olvasott. A korának megfelelő gyerekkönyvek mellett továbbra is gyakran lapozott bele a családi könyvtár felnőtteknek szánt remekeibe is. A Don Quijotét például harmadik osztályos elemistaként olvasta. „Az elemiben csak a fejletlen, az elrontott és a végképp buta gyerekek nem jó tanulók” – állapította meg némi nagyképűséggel az 1930-as évek közepéről visszatekintve.25

1 Kosáry Domokos: Kossuth Lajos a reformkorban. Budapest, 1946, Antiqua Nyomdai és Irodalmi Rt., 14.

2 Mikszáth Kálmán: Az aranykisasszony. In uő: Tót atyafiak – A jó palócok – Beszterce ostroma. Budapest, 1996, Európa, 8.

3 Magyar Statisztikai Közlemények. Új sorozat. 42. Budapest, 1912, Athenaeum, 116–117.; Magyar Statisztikai Közlemények. Új sorozat. 48. Budapest, 1913, Athenaeum, 230–231., 990–991. Vö. Szűts István Gergely: Selmecbánya gazdasága és társadalma az 1910-es években. Soproni Szemle, 2019/3. 259–271.

4 Magyar Nemzeti Levéltár Pest Vármegyei Levéltára (a továbbiakban: MNL PVL). Kosáry János hagyatéka (a továbbiakban: KJH). 1. doboz. Bizonyítványok, oklevelek és más hivatalos iratok. Vö. Hovanyecz László: Európának szüksége van ránk. Beszélgetés Kosáry Domokossal. Európai Tükör, 2007/12. 5–15.

5 Zsámboki László (szerk.): A selmeci Bányászati és Erdészeti Akadémia oktatóinak rövid életrajza és szakirodalmi munkássága, 1733–1918. Miskolc, 1983, Nehézipari Műszaki Egyetem, 284–285.; Kosáry Domokos: Város a bányák felett. Kézirat, 21–79.; Nagy Domokos Imre: Tannenberg Gyula XIX. századi erdőmester pályaképe. https://www.7torony.hu/2021/02/nagy-domokos-imre-dr/tannenberg-gyorgy-xix-szazadi-kamarai-erdomester-palyakepe/.

6 MNL PVL Kosáryné Réz Lola hagyatéka (a továbbiakban: KRLH). 1. doboz, 1. tétel. Vö. Kádár Judit: Engedelmes lázadók. Magyar írónők és nőideál-konstrukciók a 20. század első felében. Pécs, 2014, Jelenkor, 121–125.

7 MNL PVL KRLH 1. doboz, 16. tétel. Levelek. Kosáry Emmy pályájára lásd: Meghalt Kosáry Emmi. Népszabadság, 1964. október 23. 8.

8 Kosáry János: A zeneiskola kérdéséhez. Selmecbányai Hírlap, 1918. május 12.

9 Kosáry Domokos: A chilloni fogoly. Olvasónapló, 1958. Budapest, 1997, Magyar Írószövetség – Belvárosi Könyvkiadó, 45.

10 MNL PVL KRLH 1. doboz, 1. és 20. tétel.

11 A történelem a holnapig ér. Beszélgetés Kosáry Domokossal iskolákról, tanárokról, pályaindulásról. Képes 7, 1986/4. 47.

12 MNL PVL KRLH 1. doboz, 16. tétel. Levelek.

13 Hovanyecz László: Európának szüksége van ránk, i. m. 8.

14 MNL PVL Kosáry Domokos hagyatéka (a továbbiakban: KDH). 5. doboz. Kosáryné Réz Lola 1935. július 29-i levele fiának. Megjegyzem, hogy Kosáry Domokos hagyatéka mintegy 300 doboznyi iratanyagból, gépiratokból, másolatokból és újságkivágatokból tevődik össze. Az 1990-ig terjedő rész, amely 136 dobozból áll, és amelyről részletes iratjegyzék készült, viszonylag jól kutatható. Az anyag további részéről semmilyen segédlet nincs, sőt, az 1996 utáni dobozok beszámozva sincsenek. A hagyatéknak ez a része a növekvő tételszámok és évek szerint kutatható. Mintegy másfél tucatnyi doboz anyaga teljesen rendezetlen. Ezekben minden logikus rendszer nélkül együtt találhatók egészen régi anyagok a halála előtti években keletkezett iratokkal. Hivatkozási rendszerem ebből következőleg nem teljesen egységes, ám a visszakeresést minden esetben lehetővé teszi.

15 Országos Széchényi Könyvtár Történeti Fénykép- és Videótár (a továbbiakban: OSZK Videótár). Hanák Gábor A chilloni fogoly című filmjének forgatókönyve, 2. rész.

16 MNL PVL KDH 1997. 4570. tétel. Holbitter Franciska levele.

17 Béres (később Kosáry) Juliannát 1906. január 1-jén anyakönyvezték a ma már Komáromhoz tartozó Ószőnyben. 1935-ben ment férjhez Budapesten Megyeri Endréhez. Budapest Főváros Levéltára (a továbbiakban: BFL). I. kerületi házassági anyakönyvek, 1935. A második világháború után óvónőként dolgozott Pécelen, és 1954-ben Kossuth-díjat kapott. 1969-ben halt meg.

18 MNL PVL KJH 1. doboz; Völgyesi Zoltán: „Impériumváltás” elleni tiltakozások a Felvidéken 1918 végén. II. https://www.archivnet.hu/imperiumvaltas-elleni-tiltakozasok-a-felvideken–1918-vegen-ii-resz.

19 Sági Éva: A Bányászati és Erdészeti Főiskola áttelepülése Selmecbányáról 1918–1919. Gerundium, 2019/2. 62–80.

20 OSZK Videótár Hanák Gábor A chilloni fogoly című filmjének forgatókönyve, 3. rész; Kosáryné Réz Lola: Az én élettörténetem. Pásztortűz, 1930. november 2. 500–501.

21 Kádár Judit: Engedelmes lázadók, i. m. 125–134.

22 Kosáry Judit szíves közlése.

23 OSZK Videótár Hanák Gábor A chilloni fogoly című filmjének forgatókönyve, 3. rész.

24 MNL PVL KDH 4. doboz. Kosáry Domokos Géza elemi iskolai értesítője.

25 Uo. 6. doboz. Confession.

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Nagy Zsejke

Olvasószerkesztő Török Mária

A névmutatót Paksa Rudolf állította össze

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Oláh Gábor

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 620 573 7

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Jost – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License