Copyright © Baráth Katalin, 2026

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Kovács Mária

Korrektor: Kótai Katalin és Ligeti Szilvia

ISBN 978-615-110-170-4

www.gabo.hu

www.facebook.com/GABOKIADO

www.instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Legkedvesebb tanárainknak

Magyarok!

Az ausztriai császár, megszegvén a békességet, melyet velem kötött, s nem gondolván azon nagylelkűséggel, melyet már három ízben, névszerint az 1805-dik esztendőbeli háború végével, iránta mutattam, megtámadta hadi népemet. Én visszavertem az igazságtalan megtámadást. Az Isten, ki a győzedelmet adja, és a háládatlanokat és hitszegőket megbünteti, szerencsésekké tette fegyvereimet; elfoglaltam Ausztria fővárosát, és már a ti határaitokon állok diadalmas seregeimmel. Az ausztriai császár, nem pedig a magyar király izent nekem háborút. Hazai alkotmányotok szerint nem is cselekedhette volna azt a ti megegyezéstek nélkül. Országotoknak mindig csak a haza oltalmára intézett egész rendszere, és azok a rendelések, melyeket ehhez képest az utolsó országgyűlésen tettetek, eléggé s nyíltan kimutatják, hogy ti a békességnek fenntartását kívántátok.

Magyarok! Eljött azon szempillantás, melyben visszanyerhetitek régi függetlenségteket. Fogadjátok el a békességet, melyet ajánlok. Maradjon fenn teljes épségében egész országotok és szabadságtok; maradjon fenn hazátoknak alkotmánya akár azon állapotjában, amint eddig vala, akár pedig azon változtatásokkal, melyeket abban ti magatok teljes tetszéstek és kényetek szerint az időknek mostani környülállásaihoz képest jóknak, és saját polgártársaitok hasznára nézve talán szükségeseknek ítélni fogtok. Semmit sem kívánok én ti tőletek, egyedül csak azt akarom látni, hogy szabad és független nemzetté legyetek. Az Ausztriával való egyesíttetés volt a ti szerencsétlenségtek főbb oka; Ausztriáért folyt a ti véretek messze országokban, és legbecsesebb javaitok szüntelen annak örökös tartományai miatt voltanak feláldozva. A ti országtok tette az ausztriai birodalomnak legszebb részét; és mégis úgy nézték hazátokat, mint valamely meghódoltatott tartományt, olyan indulatok és mellékes tekintetek által igazgattatván mindeddig, melyek ti reátok nézve idegen természetek voltak. Vagynak még ti nektek tulajdon nemzeti erkölcseitek, vagyon nemzeti nyelvetek; és dicső eredetetöknek régiségével méltán dicsekedhettek. Szerezzétek most vissza nemzeti lételeteket; legyetek újra, akik valaha voltatok! Válasszatok királyt magatoknak, olyan királyt, aki érettetek országoljon, a ti hazátoknak kebelében, ti közöttetek lakjék, és akit a ti polgártársaitok és katonáitok vegyenek körül!

Magyarok! Ez az, amit Európa tőletek vár, mely most reátok néz; ezt kívánom tőletek én is: állandó, bizonyos békességet, kereskedésbeli szabad közlekedést velem, és tökéletes függetlenséget és bátorságot. Ily jutalom vár titeket, ha dicső eleitekhez és önnön magatokhoz méltók akartok lenni.

Nem fogjátok ti ezen jó szándékból eredő és a ti saját javatokra célzó ajánlataimat megvetni; nem fogjátok tovább hasztalanul ontani véreteket oly gyönge fejedelmekért, kiket szüntelenül megvesztegetett miniszterek igazgattak, oly miniszterek, kiket Anglia, Európának ezen közellensége – mely a maga gazdagságát egyedáruságra és a mi viszálykodásainkra építette – pénzzel fizetett.

Gyülekezzetek azért össze Rákos mezejére, őseitek szokása szerint: tartsatok ott nemzeti gyűlést, és adjátok tudtomra végzéseiteket.

Napóleon

Schönbrunn, 1809. május 15.

Batsányi János fordítása alapján

I. rész

1809

Egy

Damaróczy-uradalom, 1809. március

Csak egy pillanatra dugta ki a fejét a bokorból. Ennyi is elég volt, hogy észrevegye a két vadkacsát – még úgy is, hogy a tájat tejsűrű hajnali köd ülte meg, és a kastélytó, amelynek vizét a két madár bodrozta, legalább ötven lépésre volt tőle.

Amilyen hangtalanul csak tudta, emelni kezdte a puskát, amely addig az ölében hevert. Sikerült a trükk: a fegyver lövésre készen állt, és a kacsák még mindig gyanútlanul úsztak a tavon.

Tóni célba vette a madarakat.

Ám ekkor az a bosszantó, de hasznos érzék – amit vagy apjától, az uradalmi vadásztól örökölt, vagy a végeérhetetlen erdei csatangolások közben sarjadt ki benne, amelyek élete huszonegy évét kitöltötték – most is megsúgta neki, hogy nincs egyedül.

Valaki más is lapult az erdőben ezen a márciusi hajnalon. A fiatalember fölismerte a jeleket: a levegő mintha elnehezült volna, sőt mintha kurta hullámokat vert volna, gyorsan elhalókat.

Tóni várt a lövéssel, és lassan (semmi hirtelen mozdulat!) körbenézett.

Hamar észre is vette a másik pirkadati lopakodót. A tóhoz vezető ösvény közelében állt, alig behúzódva a fák közé. Puskája a vállán, ezüstszőke haja férfikalap alá rejtve.

„Lili!”, mosolyodott el Tóni a bokor rejtekében.

Vagyis őneki, a vadász fiának alsó- és felső-damaróczi Damaróczy-Stoffenberg Heléna Auguszta Friderika Lujza kisasszony, helyesbített gondolatban az anyja intelmeit követve. Helén kisasszony, Damaróczy grófnak, az erdő, a kastély, a vadászlak és a vadludak urának egyetlen, Tónival egyívású gyermeke.

A fiú nem tudta, hogy Lili észrevette-e (gyanította, hogy nem, egy vadász fia mindig jobban ügyel a rejtőzködésre, mint az erdő urai). Bárhogyan is, de félő volt, hogy a vízimadarat a grófnő kapja mindjárt puskavégre. Hacsak ő, Tóni nem cselekszik azonnal.

Hát cselekedett.

Fölmarkolta a követ, amelyet a tarisznyájára tett (bele ne kukkantsanak az éhes erdei kíváncsiskodók), és a tó felé hajította.

Fölháborodott gágogás, heves szárnycsapkodás vetett véget a hajnal csöndjének. Tóni azonban nem a tavat figyelte, hanem Lili grófkisasszonyt.

A lány arcán bosszúság suhant át. A fiú irányába fordult, és haragos pillantása egybekapcsolódott Tóni kárörvendő pillantásával.

– Alávaló jobbágy! – kiáltott.

Puskájával a kezében Tóni felé iramodott.

Tóni elhajította a fegyverét, amely csak akadályozta volna a menekülésben, és a tó felé vette az irányt. Kitárt karral, nevetve szaladt egyenesen a vadmadarak felé, akiknek végleg elegük lett a bolond kétlábúak színjátékából: gágogva, verdesve, tollborzolva hagyták ott a Békásnak nevezett kastélytavat, és repültek békésebb vizek felé.

– Megállni! – hallotta Tóni a grófkisasszonyt.

A fiú lelassított, és szembefordult az üldözőjével. De nem hagyta abba a menekülést, sietve hátrált tovább.

– Ülő madárra akartál lűni? – kérdezte tettetett fölháborodással. – Hát miféle vadász vagy te? A röptibe’ lőtt lúd, no, az mán valami!

– Bagoly mondja! – kiáltott vissza a lány, akinek az arcát megpirosította a hajnali hideg, és Tóni üldözése.

Most gyorsabb volt, mint a vadászfiú; nem csoda, hiszen míg Tóni hátrálva menekült, a kisasszony szemből közelítette meg őt, aki elriasztotta a zsákmányát. A távolság kettejük közt egyre fogyott.

– Az úri bálokon is az a kelendő menyecske, kit mindég táncoltatnak – jegyezte meg Tóni. – Hát nem te mesélted nekem, naccsága? Hogy ülő jányt nem visznek táncba az ifiurak?

A fiú szándékosan oda szúrt, ahol Lilinek fájt. A lány rosszul táncolt, ellenben fölvágták a nyelvét – nem is aratott sikereket a mulatságokban. A meghívók is egyre ritkábban érkeztek, igaz, nem csak Lili kétballábassága miatt.

– Az a réce lett volna az ebédünk! – háborgott a lány, mintha az ülő jányokra vonatkozó megjegyzést meg se hallotta volna. – Lehet, hogy én éhen maradok, de te legalább megkapod a magadét!

Egyre sűrűbben kapkodta a levegőt, de azért szaladt tovább. Tóni válaszul csak fölnevetett, és – huszonegy esztendős, meglett férfiemberhez képest méltatlanul – urának egyetlen leányára öltötte a nyelvét.

– Pus…ka van… nálam! – fenyegetőzött szuszogva Lili grófnő.

Tóni lába alól hirtelen kiszaladt a tisztás. Mivel rák módra haladt, nem vette észre a korhadó rönköt a háta mögött, és zsupsz, átesett rajta, bele a ködtől harmatos, hideg fűbe.

– Jaj! – nyögött fel.

A következő pillanatban Damaróczy Lili kisasszony kipirult arcát látta közvetlen közelről. A szürke szemekből sugárzott a káröröm.

– Aki másnak vermet ás… Avagy aki másnak az ebédjét az égbe röpíti… – csóválta fejét a lány.

Száját álságos szigorral összecsücsörítette, puskáját pedig meglendítette.

– Mit érdemel az a jobbágy, aki megfosztja urának asztalát a jóféle vadhústól? – kérdezte. – Mármint a hústól úgy általjában.

– Nem lűhetsz le, naccsága – mondta Tóni. Érezte, hogy kabátját kezdi átáztatni a fű. – Nem vagyunk mán a setét közepes korban.

– Középkorban, te tök – nevette el magát Lili. – Hékás bácsi járatott téged iskolába, nemde? Vagy romlik a memóriám?

– Tudok írni, az egy – számolt az ujján Tóni. – Meg olvasni, úgy-ahogy. Az kettő. És lűni, lovagolni, verekedni… És számóni… Vagyis nyóc dógot.

Sikerült megnevettetnie Lilit, pedig ez az utóbbi hónapokban, mióta pletykák keringtek az uradalomban a tiszttartó bajos dolgairól, egyre nehezebben ment. Úgyhogy Tóni most különösen büszke volt magára.

– Nyolc dolgot kell mondani, jobbágy, nem „nyóc”-at – javította ki Lili, és leült a rönkre, amelynek Tóni áldozatul esett. – Hé! Hogyan fogod így meghódítani a kocsmáros lányát? Ilyen közönséges modorral? Mariska verseket is olvas, úgy hallottam.

– Nyóc dógot – nyomatékosította Tóni, és kisöpörte homlokából a köd áztatta tincseket. – És nem akarom meghódítani azt a szemrevaló fehérnépet.

– Megkaphatnád vele a kocsmát, Takács uraság. – Lili meg se hallotta Tóni tiltakozását. – Te lennél Alsó-Damarócz királya.

A fiú elkedvetlenedett.

– Semmi kedvem egy falusi kocsmában megvénülni – morogta. – Én az erdőt szeretem. És vadászni.

– Olyan vadra, amelyik a magasban repül – folytatta a lány, szelíd mosollyal az arcán.

Följebb tolta a kalapot, így Tóni végre láthatta a szinte fehér fürtöket, amelyeknek az ezüstös fényével és selymességével egyetlen alsó-damaróczi szépség hajkoronája sem vehette föl a versenyt. Legalábbis az ő szemében.

Egy percig csöndben ültek, hallgatva az ébredő erdő neszeit. Tóni lopva Lilit nézte, ezüst haját, hosszú nyakát, karcsú, fehér ujjait a puskán.

– Mi a helyzet a vitézkedéssel, he? – Lili az ég felé fordította az arcát. – Még mindig csodálod ezt a Napóleont, aki fölégette egész Európát?

– No, egy vadásznak azért hasznát venné, akármilyen okos is ez a franc marsall – fordította ibolyakék szemét a szürke égbolt felé Tóni is. – Fenemód okos pedig, ismerd el, kisasszony. Ő ki tudná tanáni, hogy szakajtsa le Bécsrűl a mi fogoly Magyarországunkat.

Lili, akinek az anyja egy igazi Stoffenberg őrgróf lánya volt, és nem másutt, hanem a császári udvarban ismerkedett meg az ifjú Damaróczy gróffal (mindezt Tóni is jól tudta), térdére fektette a puskát, és megbökte Tónit a mutatóujjával.

– Úgy véled, ez a te francia marsallod nem foglalná el a magyar trónt? Hanem csak úgy fölkínálná a magyaroknak, hogy nesztek a korona, csináljatok vele, amit akartok, he?

Tóni végre rávette magát, hogy fölkeljen a fűből. Lili kisasszony elé guggolt, egyik kezével a lány mellett a rönkre támaszkodott.

– „He?” – utánozta a lányt. – Tán nem is nekem kéne udvarónom a Mariskának, hanem teneked, naccsága!

Lili fölnevetett, kalapját Tónihoz vágta. A fiú ezt a pillanatot használta ki, hogy fölkapja a grófkisasszony puskáját, és elszaladjon vele.

– Hé! – kiáltott utána Lili, aki, úgy tűnt, aznap főleg „hé”-ben meg „he?”-ben volt képes kifejezni magát.

Újrakezdődött a kergetőzés. Tóni azonban kisvártatva lelassított, részint, mert kifulladt a nevetéstől, részint, hogy esélyt adjon a gróf úr lányának. Lili még azelőtt beérte a fiút, hogy az bemenekült volna az erdő mélyére. Kinyújtotta a karját, hogy visszavegye Tónitól a puskáját.

Már-már el is érte, amikor a természet újra közbeavatkozott. A nagy nyújtózásban a lány csizmája megcsúszott a vizes avaron, és Tóni már csak a kalapot látta, ahogy kigurul az erdészházhoz vezető ösvényre.

– Naccsága! – kiáltott ijedten, és tüdejéből minden levegő kiszaladt. – Lili!

A kisasszony mozdulatlanul hevert, arccal a földnek. Fényes haja szétterült a hátán. Tóni letérdelt mellé.

– Megsebesült? – kérdezte.

Remegett a keze, ahogy a lány álla alá nyúlt, hogy oldalra fordítsa a fejét. Észre sem vette, hogy magázni kezdte Helén grófnőt, aki még azelőtt lett a játszópajtása, hogy a saját nevét (Takács Antal) megtanulta volna kimondani.

– Hát – hangzott a szőke hajtömeg alól –, ha az ember nem ehet sült vadkacsát, akkor marad a jóízű anyaföld.

Azzal Lili fölemelte a fejét, és fél falat földet köpött Tóni tenyerébe. A fiú megkönnyebbülten sóhajtott föl, és a másik kezét nyújtotta.

– Nem tört el semmije, kisasszony? – kérdezte, amikor a lány belekapaszkodott, és fürgén fölült.

Lili elhúzta a száját, és csizmás lába felé sandított.

– A bokám. Én azt hiszem…

– Ne is akarjon ráállni! – szakította félbe Tóni, akinek még márciusban is napbarnított arcából most kiszaladt a vér. – Majd én viszem. Csak adjon egy percet, hogy elrejtsem a puskákat, és…

– Édesapád mindig arra tanított, hogy fegyvert nem hagyunk az erdőben. Főleg nem őrizetlenül – mondta Lili. – Te hozol engem, én meg a puskákat. Jó lesz így, Tónikám?

A becenévre a fiatalember szíve tájékába visszakúszott a melegség.

– Legyen, ahogy akarja, kisasszony – mondta engedelmesen. – De kérem alássan, üljön nyugton azon a nagyságos fenekin, amég én idehozom a puskámat és a tarisznyámat!

−

Így esett, hogy az erdész daliás, fekete fürtös fia a karjába emelte és egészen a kastélypark széléig cipelte a gróf karcsú, szőke leányát. Vitte volna egészen a kastély omladozó főlépcsőjéig is, de még az emeleti leányszoba küszöbéig is, ha a kisasszony az erdészháznál meg nem állítja.

– Innentől egyedül is megy – jelentette ki, és beleegyezést nem várva a földre szökkent. – Jobb, ha nem lát így együtt a szakácsné. Vagy, ó, jaj, még rosszabb: az én nagyméltóságú anyám.

– No de a bokája, kisasszony! – tiltakozott Tóni, és már nyúlt, hogy megint a karjába emelje Lilit. – Úgy fáj, hogy menni se bír!

A lány azzal a dévajsággal kacsintott rá, amelyet a leggazdagabb hercegi örökösökre pályázó kisasszonyoktól tanult.

– Egy percig sem állítottam, hogy nem bírok járni – mondta, és megigazította a kalapját. – Sem azt, hogy fáj a bokám.

Tóni tátva maradt szájjal kutatott az emlékeiben. Ha akarta, ha nem, igazat kellett adnia Damaróczy grófnőnek.

– Hogy az a… – vakarta meg az üstökét.

– Hogy az a…? – érdeklődött Lili ártatlanul pillogva.

Nem volt türelme megvárni a választ. Magához vette a puskát, és elindult a kastély felé. Néhány lépés után mégis hátranézett: Tóni még mindig földbe gyökerezett lábbal bámult utána.

– Hogy az a…? – kérdezte Lili megint. – Tóni, sose felejtsd el befejezni, amibe belekezdtél! Hisz most mondtam neked, hogy az a valaki verseket olvas! Ver-se-ket!

Ránevetett a fiúra, és elsietett a kastély irányába.

– Micsoda egy… – mordult föl Tóni, amikor a lányt elnyelték a park régen metszett, fegyelmezetlenül burjánzó bokrai. (Kertészre fél éve nem telt az uradalomban, ezt bárki megállapíthatta.)

Elmosolyodott, és fejcsóválva fordult otthona, az erdészház felé. Hirtelen szembe találta magát az apjával, az erdészház kevés beszédű urával, akit – a felesége után – mindenki Hékás bácsinak hívott, még a kastélybeliek is.

Hékás bácsi olyan közel állt a fiához, hogy Tóni csaknem nekiütközött, amikor elfordult az ösvénytől és Lili látványától. Az egy személyben erdész és vadász fiához hasonlóan inas és széles vállú férfi volt, összefonta mellén a karját. Tekintetéből Tóni semmi kedveset nem tudott kiolvasni.

– Verd ki a fejedbül, édes fiam.

Csak ennyit szólt. Nem is vallott volna az öregre, akinek már az apja is a Damaróczyak erdeit vigyázta, ha köntörfalaz.

– Micsodát, apámuram? – kérdezte ártatlan képpel Tóni, holott pontosan tudta, az apja mit, jobban mondva kit forgat a fejében.

– A kisasszonyt! – mordult föl az erdész.

Hékás bácsi nemcsak szószátyár, de különösebben szigorú férfiú sem volt. Amikor egyetlen fia átlépett egy határt (például amikor Lilivel párbajosat játszott tízévesen, és leverték a csillárt a kis szalonban, vagy amikor Tóni a francia res publicások Bécsben tiltott könyveit szerezte be egy vándor könyvárustól, holott egy kukkot sem beszélt franciául), Hékás bácsi ki tudta mutatni a foga fehérjét. Fiáéhoz hasonló, sötétkék szeme szinte feketén villogott, ősz borostája apró acéltűk erdejeként meredt előre.

A nyaklevest sem csak úgy ímmel-ámmal kente oda, hanem erővel, amellyel különben mindig takarékosan bánt, ha túl nyakas növényt vagy állatot kellett megregulázni.

– Bizonyosan hallottad, hogy az a gazember Griffán meglépett a pénzesládikóval – folytatta az öreg. – Ha mástól nem, Mariskától a kocsmában. Vagy Gerdától, a mészáros lányától.

– Kinek újság az? – legyintett Tóni. – Már két éve se tudta kiadni édesapámnak a fertályéves jussát. Az egész falu tudta, hogy a tiszttartó elprédálja a Damaróczy-birtokot, és a gróf hamarosan a tönk szélére jut.

– Neked nem gróf, hanem „az úr”, fiam – javította ki az apja. – És meg ne halljam, hogy a kisasszonyt tegezed, mintha a fajtája a te fajtáddal együtt makkoltatott vón’ disznót az erdőben!

Tóni szívesen tiltakozott volna, hogy de hát azóta tegezi a kisasszonyt, amióta a kisasszony háromévesen fejbe dobta őt egy fából faragott lóval. Úgy gondolta azonban, rossz felé kanyarítaná a beszélgetést, ha megint Lilit emlegetné. Ezért inkább hallgatott, és bűnbánatot mímelve lógatta a fejét.

– Az úr télleg a tönk szélére jutott, az már igaz – hagyta rá az erdész. – De ettül még nem lesz egyenlő a mi fajtánkkal, fiam.

– Nem is gondoltam, hogy így vóna – dörmögte Tóni, és háta mögé rejtett kezét ökölbe szorította.

– Márpedig én tudom, mit forgatsz a fejedben! – dörrent rá az öreg. – Vésd bele abba a rövid eszedbe, fiam, hogy Helén kisasszony mostantól még többet ér a Damaróczy famíliának, mint eddig! Ha őtet jól adják férjhez, az uraság föllélegezhet.

„Toll a fülébe az uraságnak!”, gondolta Tóni veszedelmesen forradalmi lelkülettel. Nem mintha nem állhatta volna az urat, a halk szavú, költői babérokra törő, vele mindig igazán kedves György grófot. Lili anyja, a Stoffenberg nőszemély, no, ő már egészen más eset volt.

– Úgyhogy mostantól a közelébe se menjél, édes fiam – lépett közelebb az erdész. – Ha rossz hírbe kevered a kisasszonyt, az uraság is, de a kisasszony is kódisbotra jut.

– Mit gondol rólam, édesapám? – horgadt föl Tóniban az önbecsülés. – Egy ujjal se nyúlnék a kisasszonyhoz!

„Hacsak ő nem akarja”, érkezett fejében az önkéntelen folytatás. Tóni maga is belepirult a gondolatba – eddig nem is tudta, meddig menne el, és miféle vágy bimbózott ki benne azóta, hogy előbb Lili, aztán ő is megkamaszodott.

– Nem-e? – sandított föl rá az apja, aki egyre alacsonyabb volt nála.

Tóni megrémült, hogy az apja, lám, a szándékaiba lát. Ijedtében odavetette:

– És ha a kisasszony nem akar jól férjhez menni?

Az erdész arca fehér lett, akár a borostája.

– Mit csináltál vele a tónál, te hatökör? – förmedt a fiára. – Miért hoztad az öledben haza?

Tóni elvörösödött. Ha valakitől nem várt volna gyanúsítgatást, az az apja volt, aki pólyás kora óta vitte magával erdei útjaira, és tanította állatra, növényre, életre, tisztességes viseletre.

– Semmi olyat nem míveltünk, mi másra tartozik! – paprikázódott föl.

Az apja sem sokat gondolkodott: már lendült is a keze.

Csakhogy a fia időközben nemcsak magasabb, de vállasabb, erősebb is lett. Egyszerűen elkapta az apja karját, és dühösen szorította.

A két férfi – egymás ifjabb és idősebb tükörképe – egyszerre dermedt bele az indulatba. Széles mellkasuk sebesen emelkedett föl és alá, érezték egymás ismerős leheletét, hűvös moha- és füstszagát.

– Veletek meg mi az ördög…? – csattant föl egy asszonyi hang.

De már el is hallgatott.

Tóni anyja, a környékbeliek Nanus nénije az erdészház küszöbén állt. A fiú látta, hogy az asszony elsápad, és nem tudta, azért-e, mert egy apjára kezet emelő gyereket lát, vagy mert egy fiára kezet emelő apát.

– Beszélgetünk, édesanyám – mondta, és elhátrált az apjától, elengedve az ütésre lendülő kart.

– Férfidóg – pillantott hátra az öreg is, karja erőtlenül hullott az oldala mellé.

– Férfidóg – ismételte az erdész felesége gúnnyal, és kezével lesimította a kötényét. – Látom én, hogy az. De énnekem aztán be ne hozzátok a házba a férfidógotokat!

Úgy csapta be maga mögött az ajtót, hogy fia is, férje is belerezzent.

– Gondolj anyádra, fiam – szólalt meg az erdész kis idő után. – Őneki már nehéz vón’ új házat, új konyhát, új veteményest megszokni.

Tóni értetlenül meredt az apjára, aki mintha egyre csak ment volna összébb és összébb.

– Mán mér’ kéne édesanyámnak új konyha?

Az erdész lehajolt, és fölvette a puskát, amit a fia az erdőből kifelé menet a kerítés mellé ejtett. Magától értetődő mozdulattal ellenőrizte, olajos-e, ahol kell, töltve van-e. Közben magyarázott.

– Az uraság a birtokot nem adhatja el, ez a törvény – mondta. – De ha a jövedelme kötve van előre, mert oly sokkal adós, a szolgáit sem fizetheti.

Tóni érezte, hogy az agyáról fölszáll a köd. Ezzel egy időben forogni kezdett vele a világ.

– Ha Lili… Ha a kisasszony nem egy pénzes uraság felesége lesz, hanem… – kapiskálta.

– Bizony, édes fiam – bólintott Hékás bácsi, és hosszú percek után először megint a fia szemébe nézett. – Ha a grófkisasszony valami senkiházit választ urául, minékünk itt köll hagynunk ezt a házat, mert nem lesz mibül megélnünk.

Az erdész vállára vette a puskát, és ettől mintha megint megnőtt volna, magasabbra, mint a fia.

„Vagy én mentebb összébb”, futott át Tóni fején. Aztán már csak az az egy szó harangozott a koponyájában, hogy „senkiházi… senkiházi… senkiházi…”

– Grófkisasszonyok nem állnak össze szegény fiúkkal – hintett sót a sebbe az apja. – Legföljebb cicáznak velük. Elég férfi vagy hozzá, hogy magadtul is tudjad.

Azzal otthagyta a fiát.

Tóni a kastély omlatag tornya felé tekintett, és megszédült. Sokat játszottak ott Lilivel: legtöbbször II. József szelleme üldözte a lányt, és Tóninak kellett megmentenie úgy, hogy nyúltrágyával hajigálta meg a szellemet. Olyan is előfordult, hogy Tóni alakította a sebesült Napóleont, Lili meg Jozefina asszonyt, aki – nem túlságosan gyöngéd mozdulatokkal – bekötözte a fájdalmakkal küzdő hős sebeit.

Tóni most nem volt játékos kedvében. Újra fölnézett a toronyra, és szavak nélkül esküdött meg, hogy ez az utolsó pillantás, amit a kastélyra vet. Mostantól száműznie kell teste-lelke minden zugából az ezüstszőke hajú leányt, gyermekkora leghívebb társát.

Még nem tudta egészen, hogyan vihető végbe ez a szörnyűségesen nehéznek látszó feladat…

Később aztán eszébe jutott, hogy a kocsmás Mariskának talán akadnak ötletei.

Talán a mészáros lányának is.

Meg a pék kökényszemű feleségének.

Kettő

Pozsony, 1809. április

12. § Már megnőtt gyermekekhez nem illik szüléiket úgy nevezni: Papá vagy Mamá. Nagy rendű uraságoknál ezek a nevek immár szokásban sincsenek. Főrendű gyermekek mondhatják szüléikről: a Herceg, a Gróf.

18. § Ezekhez a szókhoz: Uram vagy Asszonyom, azon személynek, akivel beszélsz, nevét vagy titulusát hozzájok ne tedd. Igen rútul esnék, ha példának okáért mondanád: igenis, Báró Uram! Midőn véle magával beszélsz, csak együgyűen kell mondanod: igenis, Uram.

Névtelen Gentelmánius intelmei

mértékbeli magaviselések csínjáról s bínjáról

– Leülhet-e egy jól nevelt kisasszony a szobában, ha mindenki más áll? – kérdezte fennhangon Popovátz kisasszony, az aprócska hölgyeknek Darinka néni, édesanyjának és legbensőbb barátnéinak Daria.

Míg a válaszra várt, gratulált magának, hogy sikerült lenyelnie a kikívánkozó türelmetlen sóhajt.

Ahogy az lenni szokott, a tíztől tizennégy esztendős leányok, akiket tehetős szüleik a pozsonyi angolkisasszonyok gondjaira bíztak, válasz helyett ajkukat harapdálták, fülcimpájukat húzogatták, vagy padlóra szegezett szemmel keresték a láthatatlan hangyákat.

– Neeem? – kockáztatta meg a legidősebb Tamássy leány, egy alispán öt gyerekéből a második.

– És ha fáj a lába, mert minden táncot végigtáncolt? – kérdezett vissza Gerharda, Holowitz titkos tanácsos családjának reménysége, egy halovány arcú-hajú kislány.

– Téged attól nem kell félteni! – szegte föl az arcát Batthyány Amálka, a legrangosabb famíliából származó növendék, aki ránézésre szintén nem a legbájosabb elsőbálozó címének várományosa lett volna kissé görbe hátával és elálló fülével, ha hozománya nem rúg ötezer pengő forintra.

Egy-két leányzó fölvihogott, de rögvest elcsöndesültek, amikor Darinka kisasszony zöld szeme rájuk villant.

– „Vigyázz, hogy midőn mások fent állanak, le ne ülj, vagy fel s alá ne járj, midőn mások veszteg állnak” – hadarta egy nyurga, szemüveges lányka, akinek az orcáját majdnem olyan sűrűn pettyezték a világospiros szeplők, mint Darinka kisasszonyét.

– Helyes, Ilona! – bólintott a tanárnő. – Legközelebb azért elegendő, ha röviden válaszol. Nem kell a Névtelen Gentelmánius egész könyvét fejből elrecitálnia.

A tucatnyi tanuló azon törte a fejét, ugyan mit jelenthet a recitálás, kérdezni azonban nem mertek. Csak álldogáltak némán a kerek asztal körül egészen addig, míg Darinka kisasszony helyet nem kegyeskedett foglalni.

– Hogyan illendő ülnünk, hölgyeim? – következett az újabb kérdés.

A kisasszony dallamos hangja betöltötte a termet, amelyet a tisztelendő nővérek kisebb iskolai ünnepélyekre használtak. Habár a tanárnő még a húszat sem töltötte be, gyakran öt-tíz esztendővel idősebbnek nézték mélyen zengő hangja, határozott járása és fegyelmezett viselkedése alapján. A rangos édesanyák vagy rátarti német guvernántok nem győzték fantasztikusabbnál fantasztikusabb történetekkel szórakoztatni egymást arról, miért nem vették még föl soraikba az apácák ezt a csupa szeplő, kerek arcú nőt, akinek leánysága napja bizonyára túlhaladt már a delelőjén, és mégsem feleség, se nem apáca. Dellamartin hercegnőtől eredt az az elképzelés, hogy Popovátz Darinka nem lehet más, csak a házfőnöknő, a szintén határozott fellépésű Perseveranda anya természetes leánya magától II. József császártól. Igaz, ezt a meggyőződését szigorúan csak a szalonok legsötétebb sarkában, három pohárka meggylikőr elfogyasztása után merte másokkal megosztani, mert nem hiányzott neki, hogy két igencsak élénk és hangos leányát kizárják a pozsonyi intézetből. Ő döbbent meg legjobban, amikor kiderült, hogy a szóbeszéd két héten belül minden második pozsonyi lakoshoz eljutott.

Holowitz titkos tanácsos nyolcvan év és a halál között évtizedek óta szilárdan ingadozó édesanyja azonban kinevette Dellamartin hercegnő értesüléseit. Ő ugyanis határozottan emlékezett rá, hogy Popovátz kisasszony öreganyja egy mágusnő volt, ki éjjel róka bőrében csecsemőket ragadott el bölcsőjükből („elég ránézni erre a lányra!”), el is rekkentették a szögedi boszorkánypörben. Leszármazottai azonban örökölték a mágusnő erejét, így Popovátz Darinka is azzal bírja rá évről évre az angolkisasszonyokat, hogy megtartsák iskolájukban mint a társasági magaviselet oktatóját. Ez a teória különösen azért terjedt futótűz módjára, mert megmagyarázta, hogyan birkózik meg a kisasszony az előkelőségek rakoncátlan lánygyermekeivel – sötét varázslattal, más egyébbel nemigen.

– Talán a fülükön ülnek a kisasszonyok, hogy nem válaszolnak a kérdésre? – érdeklődött most Popovátz tanárnő angyali nyugalommal. – Fülön ülni biztosan nem illendő, annyit mondhatok.

– El se tudom képzelni, hogy ülhet a… – nyúlt a fülcimpájához Szobek báró igencsak kövér leánya, Titánia – …fülére az emb…

– Kímélje meg a képzelőerejét a rajzóráig, báró kisasszony – szakította félbe a tanárnő. – Utoljára kérdezem: hogyan ülünk illendően?

A hölgykezdemények igyekeztek úgy az asztal alá pillantani, és a helyes válasz reményében meglesni a tanárnő szoknyás lábát, hogy a láb tulajdonosa ne fogjon gyanút. Bár tudván tudták, hogy ez reménytelen.

– Ha még egyszer kérdeznem kell – jelent meg könnyű mosoly Popovátz kisasszony arcán –, kénytelen leszek ismét egy fogalmazványt kérni méltóságtoktól a szokott címmel.

– „Hogyan kerültem a Vigalmi Harsona legutolsó oldalának Makula című rovatába?” – suttogta Dellamartin Lujzika rémülettel a hangjában.

– Ó, csak azt ne! – kiáltott föl halálra váltan a kis Titánia is.

– Tehát akkor a kérdés… – kezdte a tanárnő.

– Ülni egyenesen kell! – vágta rá ijedten Batthyány Amálka.

Mindnyájuk megkönnyebbülésére Popovátz kisasszony bólintott.

– És még?

– Gyerünk! – bökte oldalba Amálka a szeplős Ilonát. – Reci… raci… vacilláld már el azt a könyvet!

– „Mikor ülsz, akkor előtted lábaidat egyformán tartsad a földön, s azokat se egymásra, se egymástól messze ne rakjad, s székedtől távol ki ne nyújtsad, s midőn veszteg ülsz, egyik lábadat másik eleibe ne tegyed.”

– Ilona megint fején találta a szöget – nyelt le újabb ingerült sóhajt Popovátz kisasszony. – De már mondtam, hogy…

Ilonát azonban nem volt könnyű megállítani, ha egyszer lendületbe jött.

– „Mikor az orrodat kifúvod vagy megtisztítod, azzal nagy lármát ne csinálj, és a keszkenődbe ne nézz, s midőn csinos szobában avagy asztal felett vagy, nem a földre, hanem a keszkenődbe köpj.”

Darinka tanárnő emberfeletti erővel állta meg, hogy ajkába harapva tartsa vissza a kacagást. Ugyanis azt is tiltotta az illem.

– Elég volt, Ilona, köszönöm – mondta fojtott hangon. – Remélem, azt mondanom sem kell, hogy egy hölgy akkor sem köp se keszkenőbe, se máshová, ha éppen nincs csinos szobában vagy asztalnál.

Ránézett a keble alatti kék szalagon függő zsebórára, amely szokatlan viselet volt a városban. A kislányok mind el is határozták, ha eladósorba kerülnek, ők is így hordják majd az órát, amely nem tartozott a bevett női ékszerek közé.

– Még egy ismétlőkérdésre maradt időnk – állapította meg a tanárnő, és tekintetét végighordozta a tanítványain. Erre azok kihúzták magukat, lábukat pedig úgy igazították el az asztal alatt, hogy attól a világ legzordabb szívű illemtanászai is boldogan aléltak volna el.

– A kérdés pedig: hogyan bánunk a tekintetünkkel?

A kishölgyek máris az asztal lapját fixírozták bőszen.

– Én tudom! – jelentkezett hősiesen Batthyány Amálka. – Valahogy a… a hányáshoz van köze.

Darinka kisasszony sem a szemét nem forgatta, sem az ajkába nem harapott. Nem csoda, hogy fegyelmezettsége legendák faragására sarkallta a pozsonyi közönséget.

– Igen! – csatlakozott Amálkához Titánia is. – Nem szabad a szemünket ide s tova hányni! És senkire se nézhetünk kevély és megundorító…

– Megutáló! – javította ki a pedáns Ilonka.

– Igazad van, te pulykafejű nyalonc! Most boldog vagy? – feledkezett meg magáról Amálka, de csak egy pillanatra. – Juj! Bocsánatért esedezem, kisasszony! Én nem úgy értettem!

– Dehogynem úgy értette. – A tanárnő arcán nem tükröződött érzelem. Ilyenkor féltek tőle legjobban a leányok. – Be a sarokba, Batthyány kisasszony, és huszonöt bókolás! Olyan mély, lassú és alázatos, amilyen csak méltóságodtól telik! Sőt annál is mélyebb!

Amálka boldogtalan képpel baktatott abba az irányba, amerre Popovátz kisasszony ujja mutatott, hogy végrehajtsa a kiszabott büntetést, és előre szenvedjen az izomláztól, amely másnap a combját szaggatja majd.

– Térjünk vissza a tekintethez – fordult a többiekhez a tanárnő, újabb pillantást vetve az órájára. – De sietve.

A belendült Ilonkát most sem sikerült megállítania, aminek a többiek igencsak örvendtek.

– „És ha te valakivel beszélsz, ne nézz merőn szemeibe, hanem a mellyére tekints. Kiváltképpen, ha az olyan főrendű személy, vagy véled nem egy nemből való.”

– Remek – bólintott a tanárnő, és kecses mozdulattal fölállt. – Ilonka, a következő órán kegyed nem szólalhat meg.

A leányok is fölkeltek az asztaltól, és már indultak volna az uzsonnához, amikor egy túl hosszú alsószoknyában botladozó, alacsony, göndör hajú, pirospozsgás lány hevesen integetni kezdett.

– Igen, Ochmuchiewich-Gargurich kisasszony? – hajolt le hozzá a tanárnő, aki maga sem tartozott a nyúlánk teremtések közé. – Mindig örülök, ha valakiben kérdés merül föl – körbenézett. – Értelmes kérdés.

– Kisasszony, ké… kérem – habogott a kérdező. – Én úgy hallottam a bátyámtól, hogy az előkelő hölgyek méregbe gurulnak, ha a mellyükre tekintenek, ahogy a könyv mondja. De ugye egy hölgynek nem illik méregbe gurulni?

Popovátz Darinka ezúttal nem fojtotta el a sóhajt. A jól hallhatóan bosszús sóhajt.

– A kérdése működő elmére vall, Ochmuchiewich-Gargurich kisasszony – kezdte. – Egy hölgynek valóban nem illik méregbe gurulnia, ámbátor az életben kétszer-háromszor mégis megengedett, mert lesz rá okuk. Ugyanakkor az uraknak sem illik sem előkelő, sem más női személyek keblét szemlélgetni.

Dellamartin Lujzika kuncogott, Batthyány Amálka pedig hangos puffanással fogott padlót az utolsó bók kivitelezése közben.

Popovátz kisasszony, tekintettel a kérdés fontosságára, ezúttal eltekintett az újabb büntetések kiszabásától. Helyette az ajtó felé terelte a szokásosnál jobban figyelő lánykacsapatot.

– Ha bevezetik méltóságtokat a társaságba – folytatta a tanárnő –, és bizonyos urak efféle helytelen irányba forgatják a szemüket, ne guruljanak méregbe. Van egyéb orvosság is a helyzetre. Először is megtagadhatják a táncot az úrtól – emelte föl mutatóujját. – Aztán szólhatnak az édesatyjuknak vagy a fivérüknek a tolakodó viselkedésről. A legkevesebb feltűnéssel azonban úgy intézhetik a dolgot, ha bájos mosollyal viszonozzák az illetlen nézést, s megkérdik az urat, hogy ugyebár az eltévedt tekintet azt jelzi, hogy másnap oltárhoz kívánja magukat vezetni az illető úr. S a leánykérésről máris értesíthetik a papát?

– Ó! – sikkantott föl Titánia kisasszony.

– Meglátják, az úr többé nem lesz ily merész – szögezte le a tanárnő. – És még valamit jegyezzenek meg, kérem.

Az ajtó előtt párokban felsorakozott méltóságos leánysarjak izgatottan néztek Popovátz kisasszony szemébe – még véletlenül sem a „mellyére”.

– Az illemkönyvet, melyből ismereteinket szereznünk kell, egy férfiú írta. Mint minden könyvet és hírlapot, mit a nyomdák kinyomtatnak – mondta a tanárnő változatlan nyugalommal. – A hiba, amelyre Ochmuchiewich-Gargurich kisasszony az imént bölcsen rámutatott, nem került volna a könyvbe, ha az író nem feledkezik meg arról, hogy női olvasók is léteznek. Vagy ha a könyvet egy nőíró írta vol…

– Hát itt vannak! – nyitotta rájuk az ajtót egy nővér. – A növendékeket ma én kísérem az ebédlőbe. Popovátz kisasszony, magát várja a főnöknő.

– Tizenegy órakor magánképzést kell tartanom Waldeck hercegnőnek – ellenkezett Popovátz kisasszony.

A nővér, egy idősebb, bibircsókos nő kiterelte a leányokat, és csak azután súgta oda:

– A képzést más tartja. – Közelebb hajolt. – Többé nem fogom figyelmeztetni magát, Popovátz, ezért egyszer s mindenkorra jegyezze meg, ha a főnöknő szólítja, akkor…

– Akkor Popovátz megy – hajolt meg a tanárnő a nővér előtt.

Magában pedig köszönetet mondott neki, hogy még azelőtt félbeszakította, mielőtt valami megbocsáthatatlanul botrányosat mondott volna a növendékeknek a könyvekről és a nőírókról.

Három

– Eldöntötted, leányom, hogy sorainkba kívánsz-e lépni?

Perseveranda anya, az angolkisasszonyok házfőnöknője úgy intézte a kérdést Popovátz Darinkához, hogy közben rá sem nézett. Májfoltos kezével az íróasztal fiókjait nyitogatta, és egymás után mindbe könyékig beletúrt.

A lányt váratlanul érte a kérdés. Arra készült, hogy valamelyik tanítványa gyámja, netán édesanyja vagy a városban élő rokona akarja kukoricára térdepeltetni, vagy éppen megdicsérni. Abban a három évben, mióta a leánynevelde bevezette a társasági viselkedés oktatását, főként e két célból kívántak vele szót váltani. Igaz, egyszer egy nevelőnő személyesen akart megbizonyosodni mágikus képességeiről, arra kérve, varázsoljon elő egy rókát a templomi perselyből. Egy élemedett birodalmi őrgrófnő pedig, aki kétszer is személyesen találkozott II. Józseffel, a hasonlóságot akarta megszemlélni a császár és eltitkolt leánya között.

Darinka nem készült rá, hogy most, két illemtani foglalkozás között kell eldöntenie a kérdést, amelyre az elmúlt három évben nem volt képes határozott választ adni.

A főnöknő abbahagyta a kotorászást. Megtalálta ugyanis a sárgult sarkú papirost, amit keresett, és vigyázva maga elé terítette. Darinkának fejjel lefelé nézve sem okozott nehézséget, hogy megállapítsa, az ő születésének és keresztelésének dokumentumát vizsgálja az idős apáca. Egy Somogy vármegyei matrikula oldalának a másolatát. Azt, amit az apja Darinkával együtt adott be az intézetbe tizenhárom évvel azelőtt.

„Hamarosan tizennégy”, számolta ki magában a lány, és bár erős ingere támadt, hogy beletúrjon a hajába a tarkójánál, természetesen legyőzte a késztetést. Már csak azért is, mert időben visszaemlékezett, hogy a főnöknőhöz menet beszaladt a szobájába, és a fejére simította két főkötője közül a régebbit. A főkötő most úgy szorította, mintha satuba fogták volna a koponyáját.

– Tehát nem lépsz a rendbe – válaszolta meg saját kérdését Perseveranda anya.

Kezét összekulcsolta az anyakönyvi bejegyzés fölött, és barna szemét, amely mélyen ült ráncokkal szabdalt arcában, az asztal túlfelén egyenes derékkal ülő fiatal nőre emelte.

– Így igaz, anyám – szólalt meg Darinka, és tiszteletteljesen lehajtotta a fejét. – A születésem napjáig kértem a Mindenhatótól időt, hogy kifigyeljem, valóban érzem-e a hívást, vagy csak a szeszélyeim játszanak velem.

– Szeszély? – Perseveranda anya elmosolyodott, amitől eltűnt arcáról a ráncok fele. – A te esetedben, Darinka? Ugyan. Nem akarsz belépni a rendünkbe, mondd ki bátran.

Darinka belenézett a főnöknő derűsen csillogó szemébe.

– Nem akarom ezt kimondani, anyám – vallotta be. – Ha kimondanám, túlságosan végleges elhatározásnak hangoznék.

Az idősebb nő előredőlt. Hátán susogott a szerzetesi habitusához tartozó fátyol.

– „Nem akarom.” – Halványan a fejét ingatta. – Leányom, pontosan ebben rejlik a nyitja a habozásodnak. Igen határozottan nem akarsz és akarsz. Nemhogy az Úr akaratára, de máséra sem szívesen hagyatkozol. Mindig is ilyen voltál. Attól a perctől, hogy atyád a gondjainkra bízott.

A nővér kézbe vett egy pecsétnyomót, és összehúzott szemmel vizsgálgatta.

– Az idők során be kellett látnom, Darinka – folytatta az intelmeket –, nem az ilyen teremtésekből lesznek Krisztus legengedelmesebb jegyesei.

A nővér beleejtette a pecsétnyomót egy dobozba.

Tekintete ismét Darinkán időzött, mintha így akart volna még többet kikutatni abból, mi hajdani növendéke bensőjében lakott.

Darinka ettől a vizsgáló pillantástól ismét annak a hatesztendős kislánynak érezte magát, akit az apja egy tél végi reggelen felköltöztetett Pozsonyba, kitett az intézet küszöbén, aztán elvágtatott, hogy újranősüljön. A lánya egyre ritkábban hallott róla az elkövetkező öt évben. Öt év múlva már csak annyit, amennyit a gyászjelentéséből kiolvashatott.

– Tisztelendő anyám – szólalt meg –, maga engedelmesebb volt nálam, amikor az Úr szolgálatába szegődött?

A nővér egy alig észrevehető szemöldökemeléssel mutatta, hogy meglepődött. Egy darabig várt a válasszal.

– Nem – mosolygott titokzatosan, akár azok az oroszlántestű, emberfejű szobrok, amelyeket Napóleon is meglátogatott az egyiptiánus sivatagban. – Ám én olyan célokat akartam elérni, amelyek illettek hozzám.

Darinka hallgatott (bár ez éppen őhozzá nem illett), magában ellenben hevesen szidalmazta Karolin barátnőjét, aki, úgy fest, legutóbbi látogatásakor elkottyintotta Perseveranda anyának a tervüket.

– Ámde nem azért kérettelek, leányom, hogy az én ifjúságom dőreségeire vesztegessük az időt – simította ki a házfőnöknő a fiókból elővadászott papírt. – Híreim vannak, amelyek talán bánatot okoznak majd neked.

Darinka csak a rézvörös hajkoronára és a szomorú mosolyra emlékezett az anyjából, akit akkor vitt el a vérhas, amikor még csak két betűt tanított meg a lányának az ábécéből. Darinka úgy vélte, nemigen kaphat olyan hírt már ebben az életben, amely igazán bánatot okozhatna neki.

– Hallgatom, anyám – bólintott.

A nővér ismét a fiókba nyúlt, és ezúttal keresgélés nélkül emelt ki belőle egy borítékot, amelyen feltörték a pecsétet.

– A helyzet az, hogy mostohaanyádat elszólította az Úr az élők sorából – közölte annyi érzéssel, mintha Darinka a pontos időt kérdezte volna tőle.

A lány sem adta érzelemnek jelét. Gondolatban úgy helyesbített, hogy Johanna asszonyt nem az Úr, hanem a vágott patás ördög szólította el az élők sorából. Hangosan azonban csak mormolt valamit, amit akár Isten nyugosztaljának is érthetett, aki annak akarta érteni.

– Hagyatékában, amelyet atyád végakaratával egybehangzóan mostohahúgod, az ifjabb Johanna örökölt – lebbentette meg a pecsétes levelet Perseveranda anya –, a leltárt végző királyi hivatalnok talált egy iratot. Egy testamentumot, amelyről sem atyád, sem mostohaanyád nem tett említést a vármegye közönsége előtt.

Darinkában mocorogni kezdett az érdeklődés.

– Az apám egy testamentuma? – kérdezte. – Melyet korábban írt?

A nővér a kezével intett nemet.

– Az édesanyádé – válaszolta. – Subics Jelka asszonyé.

A lányt elöntötte a forróság a név hallatán. Fölvillant benne egy emlékkép: az anyja leengedett haja, amit ő, a kislánya csak fésül, csak fésül, és közben gyönyörködik a tűzfényű hullámokban.

Egy udvarházban, a zöldellő dombok alján.

– Nem tudtam róla, hogy… – nyújtotta kezét a levél felé. – Hogy írt végrendeletet.

Perseveranda anya úgy tett, mintha nem látná a kezét.

– Mikor töltöd be a huszadik esztendődet, Daria? – kérdezte, és az anyakönyvmásolatra sandított. – Június hó tizenkilencedik napján, igaz?

– Úgy van – vágta rá a leány, még mindig a végrendelet felé nyújtózva. – Ebben az esztendőben. Két hónap múlva. Miért?

A nővér fölnézett, és Darinka meglepve vette észre, hogy vidáman csillog a szeme. Perseveranda anya láthatóan remekül szórakozott, egy gyászhír hozójához egyáltalán nem illően. A lány fején átsuhant, hogy ha a tisztelendő anya az ő neveltje lenne, sarokba kellene állítania. Nem mintha a mostohája halála megrendítette volna, de ami illetlenség, az illetlenség.

– És mit gondolsz, leányom – közelítette a főnöknő a pecsétes iratot Darinka kinyújtott keze felé –, tudsz keríteni addig egy férjet?

−

– Egy fé… férjet? – hápogta Szegő Karolin egy héttel később, amikor úrnőjével együtt Pápáról Pozsonyba látogatott. – Két hónap alatt?

– Mostanra kevesebb mint két hónap – pontosította Darinka olyan arccal, mint aki citromba harapott.

S mintha abból a citromból az orrába és a szemébe is jutott volna.

– De ha sikerül, tiéd ez a… – Karolin az orrára csíptette kis úti okuláréját, és újra elolvasta Darinka anyjának végrendeletét. – A zerinfalvi udvarház a hozzá tartozó kétszáz holdas birtokkal.

– A Subicsok ősi földje – tette hozzá Darinka. Elkámpicsorodottságán is átsütött a büszkeség. – Sokáig a Frangepánok uralták, aztán a Zrínyiek.

– Akkor a császáré kellene hogy legyen, nem? – nézett a szemüveg fölött a barátnőjére Karolin. – Merthogy volt az a kis összeesküvés a nagy-nagy-nagybátyáddal…

– Amikor a labancok mindent elvettek, és mindenkit megöltek. – Darinka arca elsötétült. – Ez a birtokrész csak azért maradt meg, mert leányágon öröklődik.

– De még erre is kimondták – bújt vissza a végrendeletbe Karolin –, hogy a koronára száll, amennyiben az örökös nem megy férjhez húszéves koráig.

Darinka bólintott. Ezek után jó ideig csöndben ültek.

– Az anyám tizenkilenc volt, amikor az apám elvette – morfondírozott Darinka.

Az éjfekete hajú, fekete szemű, bronzbőrű és kétes származású Karolin, akit ugyancsak az angolkisasszonyok neveltek, és aki korábban gazdálkodási ismereteket tanított az alma materben többek között Darinkának is, megtapogatta a csokoládéitalos porcelánkancsó oldalát, hogy ellenőrizze, meleg-e még. Úgy találta, hogy igen, ezért töltött belőle az Esterházy-címerrel ékes csészékbe.

Amikor Darinka aznap délután megjelent a pozsonyi Esterházy-palota cselédfolyosóján, Karolin rögtön kiolvasta barátnője szokatlanul feldúlt tekintetéből, hogy a helyzet válságos, és különleges eszközökre van szükség a kezeléséhez. Mivel élvezte a grófné bizalmát, és a grófné most éppen egész napos alvással pihente ki az utazással járó fáradalmakat, Karolin, a kulcsárnő nem érezte kockázatosnak sem a csokoládéitalt, sem a porcelánt.

Sőt inkább a megoldás szerves részének.

– Tizenkilenc volt? – kérdezte, és lehunyta a szemét, úgy mártotta bele az ajkát a csokoládéba. – Nos, az sokat megmagyaráz.

– Micsoda, és micsodát magyaráz meg? – türelmetlenkedett Darinka.

Karolin nem válaszolt. Ő, aki öt évvel idősebb és számos tapasztalattal gazdagabb volt a barátnőjénél, ráadásul a szokatlan helyzeteket vele ellentétben nem mindenáron kerülendőnek, hanem örömteli kihívásnak tekintette, még fél percen át némán élvezte a csokoládé fenséges ízét.

Darinka ebben a fél percben azt latolgatta, a fáradt rózsaszín tapétás falhoz vágja-e a címeres csészét, vagy az egyik értékesnek látszó szőnyegbe tapossa a cipője sarkával. Persze szigorúan csak gondolatban. Aztán eszébe jutott, hogy Karolin, a gazdálkodás és háztartásvezetés géniusza bizonyára legalább három biztos módszert ismer, amivel a tapétából kivehető a csokoládéfolt, a porcelán pedig láthatatlanul összeragasztható.

– Jaj, hát hová tűnt az a borotvaéles agyad, amelyből a Nőhíradó ötlete kipattant? – csóválta a fejét Karolin, és végre megmozdult. De csak azért, hogy ujjbegyével finoman megcsiklandozza a barátnője állát. – Megzavarta ez a testamentum, ugye?

– Mi magyaráz meg mit? – ragaszkodott a kérdésekhez Darinka. – Nem az én agyammal van a hiba, hanem a te homályos kinyilatkoztatásaiddal!

– Anyád házasságát és a zerinfalvi udvarházat – emlékeztette Karolin, és letette a csokoládés csészét az intarziás asztalra. – Édesanyád nemesek leánya volt, nem is akármilyen családfával. Szerinted férjhez ment volna apádhoz, a közrendű nyomdatulajdonoshoz, ha nincs ez az örökség a korhatárral? Már tizenkilenc esztendős volt! Talán csak napok választották el attól, hogy elveszítse a hajdan óriás Zrínyi-birtok e kis maradékát!

– Talán neki is csak nyolc hete volt, mint nekem – húzta el a száját savanyúan Darinka. – De azért ne zárjuk ki a lehetőséget, hogy szerelmi házasságot kötöttek – tette hozzá.

A barátnője felé fordult, hogy lássa, mit szól a gondolathoz. Karolin a szemébe nézett, és a két ifjú hölgy egyszerre fakadt harsány, gúnyos kacajra.

– Szerelmi házasság! – csapkodta a térdét Karolin olyan hévvel, hogy Darinkának nehezére esett magába fojtania az illemtanárt. – A tizenkilencedik század elején! Mily mulatságos!

– Hagyjuk meg e badarságot a szentimentális regények rajongóinak – jegyezte meg Darinka, combját a szokásosnál is jobban összeszorítva, hátha ezzel helyrebillenti az illendőség univerzumának egyensúlyát, amelyet Karolin bontott meg a fékezhetetlenségével.

Miután kinevették és kicsokoládézták magukat, és Darinka arcát sem felhőzte már a kétségbeesés, Karolin megkérdezte:

– Mennyire kell neked az a birtok? – És aztán: – Van terved?

Darinka a torkát köszörülte.

– Kell a birtok – jelentette ki. – Gondold el, a jövedelméből végre elindíthatnánk a Nőhíradót!

– Hát persze! – csapta össze a tenyerét Karolin. – És nem kellene megint néhai atyád nyomdájába osonni éjnek évadján, lefizetni az éjjeliőrt és a nyomdászinast, mint legutóbb, amikor azt a röpiratot…

– Pssszt! – hallgattatta el Darinka, és ösztönösen körülnézett.

– Ugyan – legyintett Karolin. Dús ajka széles, cinkos mosolyra húzódott. – Álmukban sem sejtik ezek a nagyokosok, hogy A cenzúra ellent egy olyan emberi lény írta, akinek nincs pecsenyezsírtól fénylő bajusza, ellenben van vonzó dekoltázsa.

Vetett egy pillantást Darinka apácásan állig gombolt, makulátlanul tiszta galambszürke ruhájára, és csüggedt képet vágott.

– Lehetne vonzó dekoltázsa – javította ki magát.

Darinka túl sokszor látta már ezt a lemondó tekintetet, és hallgatta végig Karolin prédikációit a takarékos, mégis divatos öltözködés titkairól ahhoz, hogy engedjen a provokációnak.

Annak, hogy most mégis csavargatni kezdte a füle mellett rakoncátlankodó huncutkát, egészen más volt az oka.

– Sajnálatos, hogy még nem tudom, miként szerezzek a célhoz férjet. – A félmeztelen görög istenekkel telipingált mennyezetre bámult. – Nehéz olyan férfit találni, aki olyan, mintha nem is lenne. Aki nem több, mint egy aláírás a papíron. Csak egy tétova „igen” az oltár előtt, hogy aztán színét se lássam többé.

Karolin csücsörített, és megkocogtatta a csészét a porcelán aljon. Darinka elszakadt a pucér istenségektől, és ismét a barátnőjére figyelt.

– Tehát a cél szentesíti a férjet – dörzsölte meg az állát Karolin.

– Úgy van – bólintott Darinka.

– A csokoládé pedig serkenti az elme működését – töltötte újra és emelte a csészét Karolin az ajkához. – Illene tudnod.

– Bizonyára tudnám is, ha a zárdai étrend nem főtt ürühúsból és ázott fehérrépából állna – reagált Darinka némi gúnnyal. – Mi ott nem kényeztetjük magunkat csokoládéval, ha még emlékszel.

Karolin nem vette magára a megjegyzést.

– Csakis ez lehet az oka – mutatott a kancsóra –, hogy neked még nem jutott eszedbe az, ami nekem most igen.

Darinka a szék karjába kapaszkodott, bal szemöldöke pedig megemelkedett.

– Mi jutott eszedbe?

Karolin lenyalta a csokoládécsíkot a felső ajkáról, és megigazította a cvikkert az orrán.

– Olyan férfit kell keresnünk neked, drága barátném, aki mintha nem is lenne.

– Én is ezt mondtam – csücsörített megrovóan Darinka.

– Bocsáss meg – ingatta a fejét Karolin. – Azt akartam mondani, hogy olyan férfit kell keresnünk, aki ma még van, de holnap már nem lesz.

Darinka félrebillentette a fejét.

– Vagyis olyat, aki…

– Aki már nem sokáig húzza – fejezte be a mondatot Karolin.

Fekete szeme sötéten ragyogott, akár egy angyalé, akit Lucifer épp most buzdított lázadásra – méghozzá sikerrel.

Négy

Böhönyalja, 1809. május

Tóni arra ébredt, hogy valaki a pucér fenekére csap.

Néhány héttel azelőtt még a puskáját kapta volna magához, ha bárki engedély nélkül a hátsójához ér, az utóbbi időben azonban hozzászokott az ébresztésnek ehhez a módjához. Azóta, hogy utoljára találkozott Helén grófkisasszonnyal, és hogy apja, a Damaróczy-uradalom erdésze eltiltotta a leánytól (nyomós okkal, ezt Tóni valamivel később be is látta), azt is megszokta, hogy idegen ágyakban ébred mezítelenül, és idegen nők ébresztik hol gyöngéd simogatással, hol pajkos érintésekkel, hol riadt, hol meg a tejfölös ibrikbe belenyaló macska élveteg arckifejezésével.

A nők azért nem voltak teljesen idegenek. Szájukat, formájukat, érintésüket Tóni rendszerint ismerősnek találta az előző estéről, éjszakáról.

– Pattanj föl, ember! – súgta egy női hang a fülébe, félig-meddig most is ismerős. – Mindjárt dél! Nekem ételt kell adnom a vendégeknek, neked meg haza kell menned apádhoz!

– Nem kell – morogta Tóni.

Hátára fordult, és jóleső nyögés kíséretében kinyújtózott. Most már megengedte magának, hogy fél szemét kinyissa.

Tekintete egy pirospozsgás, pufók nő aggódó tekintetével találkozott. Eleinte nem tudta, mit rejt ez az aggódó tekintet, de néhány hét gyakorlat is mélyreható tapasztalatokkal vértezi föl az emberfiát, állapította meg nemrég.

Úgy. Tehát közel a férj. Beugrott a szomszédasszony. Megjött az inas. Mégsem ment templomba a cseléd.

– Ebédre a fiam is itt lesz – adta meg a jelenleg érvényes választ az asszony.

Nem állta meg, meleg tenyerével végigsimított Tóni felsőtestén, domború mellkasától egészen a fiatalember keskeny csípőjéig.

– A fiam nem örül, ha férfiembert tanál az ágyamban.

Erre Tóni másik szeme is kinyílt, ő maga pedig fölült.

– Sűrűn megesik, hogy férfiembert tanál itt? – paskolta meg a lepedőt, és pillantásával már az éjjel sietve levetett ruháit kereste a szobában.

Az asszony tekintetében az aggodalmat incselkedés váltotta föl.

– Ha megesik, a fiam a böllérkéssel kérdi meg a nevüket.

Tóni képzeletében addig egy esetlen kamasz rajzolódott ki, aki most egy csapásra háromfejű, hatkezű szörnyeteggé alakult. Kezdte is magára kapkodni az inget, nadrágot. Ahogy az asszony segített begombolkozni, Tóni emlékezetében fölrémlett a tisztára söpört udvar, a nevető cimbalmos, és két kövér fácán.

Most már azt is tudta, hol van: Böhönyalja fogadójában. Igen, a damaróczi erdő fácánjait hozta eladni, az asszony pedig a fogadósné.

Dús idomok, végelgyengülésben elhalt férj. Gyerekről szó sem esett tegnap este, de Tónit néhány hét óta a semmiből fölbukkanó férfi rokonok sem lepték meg. Hamar megtanulta, hogy miközben őt a leányok, asszonyok az ágyra, a padlóra vagy az asztalra édesgetik, olykor egyenesen lökik, neki fél szemmel ablak, létra, padlás- vagy pinceajtó után kell kutakodnia.

„Meg lehet azért szokni”, állapította meg hajnalonta, amikor kilopakodott azon az ablakon, létrán, padlás- vagy pinceajtón. Az előző héten már egy mosoly is csatlakozott ehhez a gondolathoz.

Főleg azért, mert a szőke grófkisasszony képe ezeken a hajnalokon csak elmosódva merült föl a képzeletében. Ám ha Damaróczy Helén emléke halványult is, az indulat tüze még mindig föl-föllobogott Tóniban.

Rendszerint jól jött ez a mindig lesből támadó indulat, ahogy most is. Átmelegítette a tagjait, fürgévé tette.

Öt perccel később már ártatlan képpel ült odalent, az ivóban, és kanalazta a kissé elsózott kolbászos-ciberés levest. A cimbalmát hangoló cigány kacsintását kacsintással viszonozta a tányérból fölcsapó gőz takarásában.

Tóni a fogadósné lakószobájából az ablakon át távozott, elosont az istálló mellett, és úgy lépett be odakintről az ajtón, mintha ebben a pillanatban érkezett volna. Hosszú, sötét szempillái alól körbevizslatta a tájékot, és noha a kerthelyiségben csirkecombokkal harcoló fél tucat császári dragonyos látványa nem töltötte el lelki békével, a beígért böllérkéses szörnyeteget nem észlelte sem kint, sem bent.

Úgyhogy most teljes nyugalomban evett.

– Jó étvágyat, fiam – telepedett az asztalhoz egy enyhén púpos, de széles vállú, hordómellkasú férfi.

„Alig idősebb nálam”, állapította meg Tóni.

– Magának is, uraság – válaszolt.

– Kelemen – mutatkozott be az ember.

A fogadósné föltálalt egy adag kását a jövevénynek, miközben Tóni legyőzte az ingert, hogy egy cuppanós csókkal mondjon köszönetet az éjszakáért, az ingyenvacsoráért, és most az ebédért.

– És dehogy vagyok uraság – folytatta Kelemen, miután az asszony visszasietett a konyhába. – Csak afféle vándor szíjgyártó – emelte meg a zsákját, és húzott elő belőle egy szépen megmunkált bőrövet. – Magának két forintért is…

– Ebéd közben nem dógozunk – zárta rövidre Tóni az üzleti ajánlatot. – Amúgy sincsen pénzem ilyesmire – tette hozzá, és rájött, nem emlékszik, hogy az özvegy fogadósné kifizette-e már a fácánokat.

– Igazán jó vásárt csinálna pedig, fiam – mondta Kelemen. Közelebb hajolt hozzá. – A győri szíjgyártó céh nem vett föl a soraiba, hát mit szól hozzá? Pedig háromszor is kérvényeztem. De csak a céhmesterek fiait, vejeit fogadják be. Vagy azokat, akik jól megfizetik a tagságot. Úgyhogy most vándorlok.

Tóni vállat vont.

– Úgy hallom, így megy ez mái napság mindenfelé – mondta, és újra a leves fölé hajolt.

Nem kerülte el azonban a figyelmét, hogy új vendég érkezett: egy nagydarab, kövérnek is bízvást mondható férfi cipóképpel, tokával és fekete szemmel.

Valahonnét ismerősnek tűnt.

– De megálljanak a céhes uramék! – suttogott tovább Kelemen. – Olcsóbban adom a portékát, mint ahogy ők megszabják a környék mestereinek. Ha leverem az árakat, majd elgondolkodnak, és a végin bevesznek.

– Inkább kitiltatják kendet a vármegyébül – komorult el Tóni. – Sok a tiltás Magyarországon, ha nem elég úr az ember.

Kelemen letette a kanalat, és olyan átható pillantást vetett Tónira, hogy a fiúban föltámadt a gyanú.

Talán Kelemen lenne a fogadósné fia? És már tudomást is szerzett róla, ki feküdt éjjel az anyja ágyában?

Nem, az nem lehet. Az özvegy nem mondta, hogy vándor szíjgyártó volna a fia.

– Ha megebédelt, barátom – fogta még halkabbra a hangját Kelemen –, találkozunk az istálló mögött.

– Mondom, hogy nem veszek magától… – ellenkezett volna Tóni, amikor a kerthelyiségben sörözgető dragonyosok közül benyitottak ketten.

– Mit szólna egy kör tartlihoz? – váltott témát fönnhangon Kelemen. – Nem forintban, hanem csak úgy – tette hozzá, mielőtt Tóni megint a pénzhiánnyal hozakodott volna elő.

– Ha magának van paklija… – tárta szét a kezét Tóni.

A szíjgyártó rakni kezdte a lapokat színükkel lefelé.

A cimbalmos mindeközben befejezte az ebédet, és halkan, amúgy próbaképpen ütögetni kezdte a hangszere húrjait. Az új vendég, a fekete szemű, tokás férfi odabattyogott hozzá, és váltott vele pár szót, Tóni nem hallotta, mit.

Nem is érdekelte igazán. A szíjgyártó kezét és a lapokat figyelte, a halk muzsika és a meleg leves elzsongította.

Az első játszmát Kelemen nyerte, amelynek örömére rendelt egy kancsó fehérbort a legolcsóbb fajtából. Tónit is megkínálta, akinek az utóbbi időben semmi kifogása nem volt az olcsó borokkal szemben.

A tartli második játszmájában Tóni állt nyerésre. Izgalmában sem az nem tűnt föl neki, hogy egyre szaporodik az ivó közönsége, sem az, hogy a tokás férfi az asztaluk mellé somfordált, kibicelni a játékot. Csak akkor nézett föl, amikor egy katona is csatlakozott hozzá, és az árnyéka rávetült a lapokra.

– Maguk is vernék a blattot? – kérdezte Kelemen, amikor Tóni győzelmével lezárult a parti. – Lehet eztet négyen is játszani, kérem alássan.

A kövér férfi Tónit figyelte, ahogy összesöpri a lapokat, és megkeveri a paklit.

– Én csak azt figyelem, trükközik-e valamékük – mondta.

– Őfeleség tiltá hazárd – rázta a fejét a katona. – Hercig Moravicza is, kinél van állomás mienk ezred.

– Nem pénzben játszunk – rakta le megint a lapokat Tóni.

– Hanem? – kérdezte a kövér. – Tán asszonyok becsületében?

Tóni keze megdermedt a levegőben. Most végre vette a fáradságot, hogy alaposabban is megnézze a hatalmas embert, aki az asztaluk mellett ácsorgott.

Már tudta, honnan ismerős a kerek arc, a fekete szem. Arra is rájött, miről beszélgetett a cimbalmossal ez a férfi.

„Milyen furcsa”, futott át Tóni fején. „Ilyen lehetett, amikor a Bibliában az a két tökagyú tanítvány fölismerte a Krisztust. Csak nekik egy kenyértörés kellett hozzá, nekem meg egy cimbalom.”

– Ignác, gyere! – szólt oda a fogadósné a pult túloldaláról. – Segíts kimerni a gulyáslevest!

– Fácán tolla volt a dunyhán! – bődült föl Ignác, és gallérjánál megragadta, majd kiemelte Tónit a székéből. – Ezzel a nyikhajjal henteregtél az este, anyám? Ez akar béfeküdni az apám örökségébe?

Örökség.

Apák.

Tóni később se igen tudta megmagyarázni (ámbátor nem is igyekezett oly nagyon), miért épp ez a két szó hatott rá úgy, mint szilaj csikóra az ostorpattintás. Annyira ismerte azért magát, hogy tisztában legyen vele, az önuralom, a higgadtság, a bölcs kivárás nem az ő természetének a fundamentumai – kivéve, ha rókát kell kilőni a damaróczi erdőben.

Gallérja még mindig a fogadósné fiának hurkaujjai közt gyűrődött, lába még mindig a levegőben kalimpált. De a feje szabad volt – nekilendült hát, és homlokát keményen odacsapta az Ignácnak szólított behemót kobakjához.

A kezdeményezés azonban nem úgy sült el, ahogy várta. Ő csillagokat látott, az óriás azonban meg sem billent. Egy pillanatra ugyan egymás felé szaladt a két szeme, de csak pislantania kellett, máris helyreállt a rend.

A behemót harsány kacajra fakadt. Meglódította Tónit, a söntéshez vágta.

Az erdész fia érezte, hogy megroppan valami a derekában, és hogy a csillagok még vadabb táncba kezdenek a szeme előtt. Hallott egy halk hangot is a tudata mélyéről (talán az esze józanabbik felét?), amelyik arra biztatta, hogy fusson.

Örökség.

Apa.

Az esze józanabbik felére hallgatni Tóni számára mindig az unalommal volt egyenértékű. Józan ésszel nem lehet leszedni a leghamvasabb barackot a fa tetejéről a méltóságos Damaróczy gróf kertjében. Józan ésszel nem lehet megnevettetni ezüst hajú grófkisasszonyokat sem.

Udvarolni pedig sem józan, sem félárbócra eresztett ésszel nem lehet nekik. Őneki, a senkiházinak egyenesen tilos.

Mire Ignác öles léptekkel a söntésnél termett, Tóni már talpra is ugrott. Jobbját pofonra lendítette, hogy elterelje a figyelmet. Sikerült: míg az óriás azzal volt elfoglalva, hogy elhajoljon az ütés elől, Tóni az ágyékába rúgott.

Ignác elterült, hatalmas teste porfelhőt vert föl a padlóról.

– Abbahagyál! – parancsolta a dragonyos, és ő is megrohamozta Tónit. Olyan lendülettel, hogy kisodorta egy vendég kezéből a söröskorsót. A korsó egy másik vendég térdén koppant, onnan a földre hullt, ahol darabokra tört.

– Abbahagyni! – sikoltotta az özvegy fogadósné is.

Erre talpra szökkent az eladdig békésen eszegető két fakereskedő, három szőlősgazda meg a cimbalmos, és egymásnak esett. Székek törtek, aztán egy ablak, kisvártatva egy orr is.

Tóni akkor látta alkalmasnak az időt az elpárolgásra, amikor egy jókötésű, elegánsan öltözött fiatalember is a verekedők gomolyagába vetette magát. Tóni fölismerte: a férfi a környék ura, Moravicza herceg egyik titkára volt. Mivel a hercegre bírói hatalmat is ruházott a törvény, Tóni lelki szemével már a közeli kastély tömlöcében látta magát, patkányok és rablók közt. Úgyhogy nekifogott, hogy guggolva-féltérden megközelítse a kijáratot.

Miután elhajolt egy tányér elől, és kimászott az egyik szőlősgazda alól, aki a hercegi titkár sebészi pontosságú jobb horga következtében ráájult, Tóninak sikerült is kereket oldania. Már csak a lovához kellett eljutnia, hogy ép bőrrel távozzon. Az úton majd kitalálja, mit mondjon az apjának a fácánok áráról.

Mivel az istálló nem messze, a fogadóépület mögött húzódott, a küldetés nem látszott lehetetlennek. Tóni átviharzott az udvaron, és csak azért torpant meg, hogy megkeresse a sajátját a nyergek közül, amelyek rendben sorakoztak az istállóban, egy szúette gerendán.

Megkönnyebbült, amikor nemcsak a nyerget találta meg, de a fácánok árát is a nyeregkápa alá rejtett tarisznyában. Miután a tarisznyát átvetette a vállán, megmarkolta a nyeregkápát, és…

– Hova, hova, te kurafi? – harsant egy hang.

Tóni lova fölnyerített, az istálló elsötétült. Az ajtónyílást teljesen kitöltötte Ignác, a kikapós fogadósné fia.

Tóni megfogadta, hogy a legközelebbi üzletkötés során megkérdezi a fogadósnét, ugyan mivel eteti a fiát, hogy ekkorára nőtt. „Tán trágyázta is?”, futott át a fején.

Sok ideje nem maradt a gondolkodásra: a behemót ugyanis átlépte a küszöböt, és ijesztőnek szánt vigyorral Tóni felé lépett.

A vigyor működött, Tóni hátán ugyanis végigfutott a hideg. Mivel azonban a hátrálást vadászhoz méltatlannak, a gondolkodást pedig mindig unalmasnak és fölösleges időhúzásnak találta, futni kezdett – egyenesen a támadója felé.

Aki ettől a nyílt sisakos ellenszegüléstől – ahogy Tóni ellenfelei rendszerint – egy minutumra zavarba jött.

Tóni eközben a bal lábával fellépett a nyeregtartó gerendára, és a magasba lökte magát. Mindkét kezével sikerült belekapaszkodnia a tető mestergerendájába, és már lendítette is előre a lábát. Erővel és kecsesen, akár egy udvari táncmester.

Ignác azonban most gyorsabban cselekedett, mint odabent az ivóban. Jobban is időzített, mert abban a pillanatban, hogy a gerendán lógó Tóni páros lábbal gyomron rúgta, előrenyúlt.

Tóni a kést még észrevette, de a lendülettől már nem tudta visszahúzni a lábát.

Érezte, ahogy a kés hegye végigszalad a lábszárán, közvetlenül a sípcsontja mellett.

Elengedte a gerendát. Sikerült ugyan a talpán földet érnie, de fölszisszent.

Azt is meglátta, hogy nadrágján, a térde alatt vérfolt vöröslik.

„Egy ló! Bármelyik ló!”, villant a gondolat a fejében, amikor ráeszmélt, ha a saját lovához akar eljutni, akkor el kell haladnia Ignác mellett.

Akit a rúgás lelassított, de nem terített le. Már lépett is Tóni felé, sőt már szúrt is. Ezúttal nem ellenfele lábát vette célba a késsel, hanem a hasát.

– Nem csinálsz kurvát az anyámból! – bömbölte.

Tónin átfutott a sejtelem, hogy itt a vég.

„Lehetne rosszabb vég is. Például vérhas”, jutott az eszébe, miközben fölidézte az előző éjszakát Ignác sokat emlegetett anyjával, a húsos-feszes női formákkal, és a ropogós, szappanszagú fehér lepedővel.

A vég meglepő módon késlekedett. Mert valami csattant, ellenfele pedig döbbent képpel kapott a hátsójához. Ignác meg akart fordulni, de nem volt rá ideje, mert most meg koppant valami.

Egy lapát. A tarkóján.

A fogadósné fia aznap másodjára is elterült, ezúttal arccal egy kupac lócitromba. Tóni előtt így vált láthatóvá a megmentője – Kelemen, a szíjgyártó, egyik kezében egy lapáttal, másikban egy nadrágszíjjal, amelyet céhes engedély nélkül, jutányosan árult.

– Kö… köszönöm – rebegte szédülten Tóni, mintha a hajlott hátú Kelemen őt is főbe kólintotta volna az ásóval. – Télleg jó az áru – mutatott a nadrágszíjra.

– Ha volna időnk, megvétetném veled – vigyorgott rá Kelemen. – De odabe’ a dragonyos kapitány keresi a főkolompost – intett fejével kifelé, a fogadó irányába. – Amondó vagyok, fiam, hogy ideje eliszkolni.

És már nyergelte is a lovát.

Tóniban megmoccant a becsület. Úgy érezte, jelentkeznie kellene a kapitánynál, nehogy Kelemenre vagy másra kenjék a verekedést. Az érzés azonban, mint ahogy Tóni legtöbb érzése, mulandónak bizonyult.

Vetett egy alapos pillantást a lábszárára, és megnyugodva észlelte, hogy Ignác kése a csizmaszárán szaladt végig, és csak félujjnyi sebet ejtett a csizma fölött.

– Gyöjjék el hozzánk – biztatta Kelement, míg sietve kivezették lovaikat az udvarra. – Apám háza a megyehatáron túlnan van, azt nem lépik át a zsandárok. Tán még egynéhány puskaszíjat is vennénk kendtől.

Kelemen átvetette a lábát a ló hátán.

– Még dolgom van ezen a környéken – közölte titokzatos képpel, és megváltozott, kifinomult hanglejtéssel. – S ha neked volnék, ecsémuram, nem indulnék hazafelé rögtön, nehogy jóapádhoz vezesd a katonákat.

Nem, azt nem. Tóni nem akarta belekeverni az öreg Hékást a szerelmi ügyeibe.

– Hát akkó? – pattant nyeregbe ő is.

– Ha átlépted a megyehatárt, kódorogj egy-két napig – javasolta Kelemen, és kihúzta magát. – Ha már bizonyos vagy benne, hogy nincsenek a nyomodban, hazamehetsz.

Tóni tátott szájjal bámulta Kelemen hátát, amelyről egyszeriben eltűnt a púp.

– Legalább lesz időd elolvasni ezt – nyúlt az ingébe a szíjgyártó, és húzott elő egy négyrét hajtott papirost.

A fiú ránézett a papírdarabra. Arra készült, hogy bevallja, neki talán egy hét kódorgásba is belekerül, mire kisilabizál egy egész lapnyi szöveget.

Ekkor kiabálás ütötte meg a fülét. Megfordult a nyeregben, hátrasandított.

A dragonyos kapitányt látta, ahogy a fogadó ablakában az öklét rázza, és németül ordít valamit. Tóni tapasztalatból tudta, ha magyarul ordít rá egy egyenruhás, az nem jelent jót. Ha németül, az meg kifejezetten baljós.

Még jó, hogy a dunyhák alatt folytatott kalandozásai rászoktatták a tájék előzetes földerítésére. Még ha ezúttal nem is volt elég alapos.

– Nincsen hátul kapu, Kelemen bátyám – figyelmeztette a megmentőjét. – Ha ki akarjuk kerülni a katonákat, át köll ugratnunk azon. – A derékig érő kerítés felé mutatott.

Az immár púptalan Kelemen ránézett a kerítésre, aztán megveregette a lova nyakát.

– Vita nihil aliud quam ad mortem iter est – mormolta.

Tóni nem tudta, ez mit jelent, de azt igen, hogy ő maga gyakran ugratott át kidőlt fák terebélyes lombján a lovával.

– A kerítésen túl te balra mégy, én jobbra – rendelkezett Kelemen, és vágtára fogta a lovát.

Tóni még egyet hajtott a Kelementől kapott papiroson, és az ingébe rejtette. Mire fölnézett, Kelemennek már se híre, se hamva nem volt.

Mégsem maradt magára, ugyanis három férfi szaladt felé császári egyenruhában. Kezükben puska, szuronnyal előrefordítva.

Császári egyenruha?

Tóni szeme előtt fölvillant az a néhány betű, amelyet Kelemen papirosának alján látott. Ebben a pillanatban értette csak meg, mit jelentenek ezek a betűk egymás mellett sorakozva.

Napóleon. Schönbrunn, 1809.

Napóleon. Bonaparte Napóleon.

Már csak egy szempillantás, és a katonák odaérnek hozzá.

Napóleon.

Tóninak melege lett, mintha valaki tüzet rakott volna a mellkasában.

– Hej, hej! – ösztökélte a lovát, csizmája sarkát az állat oldalába nyomva.

A katonák beérték.

De a kerítés is közel volt.

– Bonaparteeee! – üvöltötte Tóni, és előredőlt a nyeregben, rá a lova nyakára.

A ló pedig ugrott.

Öt

Pozsony, 1809. május

102. § Ne prüsszents, se ki ne köpj más emberek előtt, hanem fordulj félre. Messze magadtól a nyálat ne köpjed. Vigyázz, hogy nyáladdal azokat, akikkel beszélsz, meg ne mocskoljad, és ezen okból soha hozzájok közel ne menj.

Névtelen Gentelmánius intelmei

mértékbeli magaviselések csínjáról s bínjáról

Darinka szíve a szokásosnál gyorsabban dobogott, ahogy a széles Schöndorfer utcáról kisietett a Lajos király térre, hogy onnan a Kapucinus utcára forduljon, és a várnál kössön ki. „Elvégre”, gondolta, „nem mindennap kel ki az ember az ágyából azzal a céllal, hogy aznap férjet találjon.”

Jó néhány nap eltelt azóta, hogy Karolinnal az Esterházy-palota szalonjában itta a csokoládét, és igyekezett hozzáédesedni a feladathoz, hogy férjet találjon a huszadik születésnapjáig. Különben elúszik anyja öröksége, amelyről atyja is, mostohaanyja is mélyen hallgattak, egészen a halálukig.

Miután a házfőnök nővér fölvilágosította a végrendeletről és a hirtelen előkerült Subics-birtokról, Darinka egy ideig azzal a gondolattal játszott, hogy úgy tesz, mintha meg se hallotta volna, mit rejt az a testamentum. Hiszen ez idáig nem is sejtette, hogy örökség száll rá, nem is akármilyen. Ha elfeledkezik róla, akkor csak folytatnia kell addigi életét, megelégednie a zárdai hétköznapokkal, idomítania a makrancos nemeslányokat. Később esetleg apácának állni. Miért hagyná, hogy az élete, amely addig biztos mederben folyt (ez egy árva leány esetében kivételes szerencse), fenekestül fölforduljon? Két hónapig, mindössze két hónapig kellene tudatlannak tétetnie magát! A júniusi születésnap után úgyis veszett fejsze nyele lesz az egész baranyai birtok, és bele kell törődnie abba, hogy öröksége Ferenc királyra száll. Vagy Napóleonra, hacsak a franciákat nem riasztja vissza a frissen elszenvedett asperni vereség, és a hírhedt Bonaparte Bécs után Pozsonyra is ráereszti megfogyatkozott hadait, végleg magát téve meg Magyarország urának.

Amikor az arisztokrata mamáknak (már amelyiknek) eszébe jutott, hogy van egy zárdaiskolában nevelődő leányuk, és – rettegve a francia hadaktól – Budára akarták menekíteni, mint a kalapos király óta oly sok mindent Pozsonyból, máter Perseveranda megnyugtatta őket, hogy korai a sietség. Előbb ki kell figyelni, történik-e a szerzetesi iskolákkal valami égbekiáltó, ha Napóleonnak sikerül betennie a lábát a császárvárosba. Ám miután a franciák bevették Bécset, már a házfőnöknő is csomagolásra utasította növendékeit és a nővéreket.

Ekkor érkezett az asperni Habsburg-győzelem meglepő híre.

– Megmenekültünk azoktól az istentelen forradalmároktól! – könnyebbültek meg az apácák, és abbahagyták a csomagolást. Maradtak Pozsonyban.

Darinka azonban, aki korántsem szurkolt elég lelkesen a franciák ellen, nyitva tartotta a fülét. Két nappal azelőtt elcsípte a várőrök piaci pletykáit, miszerint Napóleon jelentős erősítésre számít Itáliából és a meghódoltatott német fejedelemségekből. „Bonaparte újra összecsap majd a birodalmi seregekkel”, jósolta Darinka, és arra gondolt, talán tényleg bölcsebb volna odahagyni Pozsonyt. Mert bár tetszett neki a franciák szabad szelleme, és el tudta képzelni a világot a nemesek előjogai nélkül is (igaz, félig, anyja révén ő maga is hozzájuk tartozott), nem akart a háború útjába kerülni.

Mielőtt azonban rábeszélné a nővéreket a menekülésre, miért ne tehetne próbát a férjvadászattal? Éppen ezek a nyugtalan idők szokták arra sarkallni az embereket, hogy gondolkodás nélkül döntsenek. Neki pedig egy olyan férfira volt szüksége, aki nem töri sokat a fejét. „A gondolkodás munkáját majd elvégzem én”, mondta magának Darinka nem minden rátartiság nélkül.

A leány nem csak a francia hadak közelsége és a fölbolydult koronázóváros okán döntött úgy, hogy kihasználja az esélyeit örökségére, az ősi udvarházra. Még növendék volt, amikor – látva a szaporodó magyar könyveket, hírlapokat – kitalálta, hogy az országnak és mindenekelőtt a magyarul olvasni tudó hölgyközönségnek akár ő maga, a nyomdász leánya is szerkeszthetne egy újságot. Nem is akármilyet: az volna a címe, hogy Nőhíradó, a cikkeket pedig hozzá hasonló, művelt, jó hírű honleányok írnák, olykor kiegészítve egy-egy nevezetes férfi költő vagy politikus eszmefuttatásaival.

– „Jó hírű”, no, majd meglátjuk – mormolta az orra alatt Darinka, ahogy a Kapucinus utcához érve kikerült egy tócsát, amely az éjjeli esőből maradt.

Darinka néhány hónapja ugyanis elkövette azt a hibát, hogy megírt, majd titokban kinyomtatott egy röpiratot, amelyben kikelt a lapindítást nehezítő császári intézkedések ellen. A városszerte itt-ott lopva elhelyezett röpiratlapok meglepően nagy visszhangra találtak, és nemcsak Pozsonyban, hanem Budán, sőt Bécsben is. (Darinka úgy vélte, hogy főleg a farsangi hetek alatt százszámra rendezett mulatságok segítették elő a röpirat terjedését.) A zajos siker következményeként a császár titkosrendőrsége is kíváncsi lett A cenzúra ellen szerzőjének kilétére, és országszerte nyomozták, kicsoda lehet a vakmerő kritikus, aki nem írta alá a röplapot. Miután azonban húsvétig nem leltek rá, elcsitult az ügy, Darinka föllélegezhetett. Habár előtte is úgy tartotta, a Jóisten, kihez a zárdában sűrűn fohászkodtak, no meg az, hogy szoknyát hord (nem a Jóisten, hanem ő), olyan védelmet biztosítanak számára, amelyen a császár besúgói nem képesek rést ütni.

Ám ha mégis lelepleződne, nos, akkor jó híre és valószínűleg a feje is elveszne.

Efféle sötét gondolatok rajzottak a szóban forgó, vörös fürtökkel és ómódi főkötővel fedett fejben, miközben Darinka a pozsonyi várhoz közelített. A várnál találkozott az irgalmasrendi Szűcs páterrel, aki hosszas kérlelés után megengedte neki, hogy vele tartson szokásos lelkipásztori körútján – előbb a várbörtönben, aztán az irgalmasok ispotályában.

És hogy mi dolga akadt Darinkának a börtönben?

No nem azért ment oda, hogy föladja magát a röpirat miatt. Még szép, hogy nem. Hanem mert Karolinnal együtt azt főzték ki, hogy olyan vőlegényt kell találni, aki csekély ellenszolgáltatásért cserébe nőül veszi Darinkát, majd gyorsan el is távozik az árnyékvilágból.

– Egy bűnöző, akit halálra ítéltek. Az volna a tökély! – ábrándozott Karolin. – Megkapnád az udvarházat, de nem kellene együtt élned egy okvetetlenkedő férfiemberrel!

– Ó… No de egy tüdővészes férfiú sem volna utolsó jelölt – sóhajtott vágyakozón Darinka is. – Kimondja az igent, kileheli a lelkét… Én meg elnyerem az örökséget. Okvetetlenkedő férfiember nélkül, ahogy oly bölcsen mondottad, barátném.

– Azért figyelj majd oda – billegtette mutatóujját Karolin –, nehogy az ifjú vőlegény a házasságlevéllel együtt valami csúf ragállyal, esetleg horribilis adóssággal is megajándékozzon!

– Vagy nehogy végül kegyelmet kapjon az ördögadta – becézte kedvesen leendő férjét Darinka.

– Vagy meggyógyítsák! – borzongott bele a gondolatba Karolin, és máris töltött magának egy pohárka meggylikőrt, hogy csillapítsa az idegeit.

−

A várőrök nem akadékoskodtak. Szűcs pátert régtől ismerték, úgyhogy nem foglalkoztak sokat a kíséretében érkező nővel sem, aki szemérmetesen lehajtotta a fejét. Darinka ruhái nem különböztek sokban az apácákéitól, nem is keltett föltűnést. Kopottas, sötét, nyakig begombolt, idomtalan köpenye mindent elrejtett ruganyos alakjából. Az ócska kalap alól nem csúsztak ki a vörös fürtök sem, amelyek pedig szerették magukra vonni az emberek figyelmét, ahogy Darinka kelletlenül megtapasztalta még növendék korában.

– Ó, milyen szomorú! – csóválta a fejét Szűcs páter, ahogy lefelé haladtak a lépcsőn, a várkastély mélyére. – Te még bizonyára nem éltél, leányom, amikor ez a hely királyi módon tündökölt, gyönyörű festmények és fényes ünnepélyek otthona volt… Nem pedig ilyen sötét és utálatos hely.

A hajlott hátú, csaknem teljesen kopasz pap köhögésrohammal rontotta még jobban a kastély hangulatát. Darinka hátramaradt, nehogy a páter időnek előtte ragasszon rá valami tüdőkórt, és a végén meg se érje a születésnapját, amely miatt most a vár nyirkos folyosóin kellett keringenie.

– Mária Krisztina főhercegnő idejére gondol, atyám? – érdeklődött. – Aki Mária Terézia királynőnk leánya volt, és férjével, a szász herceggel lakott itt egészen a kalapos… öhömm, József király trónra léptéig?

Szűcs páter megfordult, és gyanakvó pillantást vetett a kísérőjére.

– Azt hittem, fiatalabb vagy – mondta. – Vagy gyorsabban vakulok a kelleténél? Tán még a koronázásra is emlékszel?

Darinka nem akarta elvenni a páter örömét azzal, hogy bevallja, csak egyetlen esztendős volt, amikor II. Lipót a kalapos király után trónra lépett. Tudott azonban olvasni, és az intézeti könyvtár polcai történelemkönyvek garmadája alatt roskadoztak. Inkább hagyta, hadd mesélje el a pap, hogyan tért vissza a koronázóvárosba Szent István koronája, hogyan lélegzett föl Pozsony József császár botrányos intézkedéseinek visszavontára, és hogyan remélték, a város újra olyan fényben fog tündökölni, ami a magyar királyság székvárosához illik.

Míg a páter magyarázott, odaértek a cellasorhoz, ahol az akasztófára ítélt rabok töltötték utolsó óráikat. A várban havonta egyszer ácsolták össze a bitófát, a következő gyászos alkalom egy hét múlva volt várható. „Éppen elég idő, hogy nyélbe üssem a házasságot”, remélte Darinka.

Abban is bízott, hogy Szűcs pátert az esketésre is ráveszi majd valamiféle ürüggyel. Végtére a pap azért látogatta a rabokat, hogy vigaszt nyújtson nekik a közelgő halál árnyékában, és ha egy halálra ítéltet boldoggá tesz a házasság, talán nem fogja megtagadni tőle. „Ha mégis”, szőtte terveit Darinka, „majd emlékeztetem rá, hogy szegény árva leány vagyok, és nincs kilátásom jobb frigyre. Ha így sem győzöm meg, akkor majd sírok, ahogy egy szegény árva leányhoz illik.” Annak idején többször is ezzel a módszerrel tudott dupla adag uzsonnát kicsikarni a konyhás nővértől. Talán most is menne. Habár, amióta tanított, Darinka fölhagyott a sírás harcművészetével.

Két, puskával fölszerelkezett katona kísérte őt és a papot a halálsoron. Az egyik előttük bandukolt egy fáklyával, a másik mögöttük a kulcsokkal. A lépcső tetején is őrök álltak, nem beszélve a kastély- és a várkapuról, úgyhogy nem sok jóra számíthatott az a rab, aki a gyónás lehetőségét szökéssel akarta volna fölcserélni.

Darinka szíve mégis nyugtalanul vert, amikor a katona kinyitotta az első cella ajtaját. Hiába tervezte, a páterrel együtt ő is bemegy a rabhoz, hogy rendesen szemügyre vehesse (mégiscsak vőlegényt keresett magának!), most jobbnak látta, ha az elemózsiás kosárral szorosan a kulcsos katona mellett marad, a rácsos ajtón kívül.

– Könnyíts a lelkeden, fiam – fordult Szűcs páter az első halálraítélthez. – Isten téged is megajándékoz irgalmával, ha őszintén megbánod a bűnödet.

– Mit követett el? – kérdezte Darinka a katonát olyan halkan, ahogyan csak tudta. Közben próbálta nem feltűnően bámulni a rabot, aki inkább tűnt a cella sarkába gurult szőrcsomónak, mint veszedelmes gonosztevőnek.

– Megölte a feleségét – közölte a cseh egyenruhás, és elhúzta mutatóujját a torka előtt, hátha a lány nem értette az ő szlávos németjét.

Darinka nyelt egyet, és úgy döntött, nem ez a rab fogja hozzásegíteni az örökségéhez.

A következő cellában egy óriás várta halála óráját, akihez Darinka még akkor sem mert közelebb menni, amikor kiderült, gyengeelméjű.

Az együgyű góliát után egy kétfogú, enyhén leprásnak tűnő asszony következett. Majd egy közönyös öreg, akinek a zárkájából csak úgy áradt a bűz.

– Sokuknak nem bírja a bele a gondolatot, hogy az ördög már vár rájuk a pokol kapujában – világosította föl a katona a lányt nagy élvezettel.

Darinka megborzongott.

A hatodik rab láttán végre fölcsillant a remény. Igaz, a férfi vonásait nemigen figyelhette meg, mert sokat takarta sűrű, sötét szakáll és a hosszú, csapzott haj, ez a jelölt meglehetősen ember formájú volt, hangja pedig tanult férfiút sejtetett, amikor csöndesen szót váltott a páterrel.

A következő, azaz hetedik rab hangos, cifra káromkodásokkal tarkított vitába keveredett a pappal. A vita tárgyát Isten léte, avagy nemléte szolgáltatta. Darinka áldotta a szerencséjét („még egy érv Isten léte mellett”, gondolta), hogy így alkalma nyílt visszasurranni az előző cella – immár ismét zárt – ajtajához, amely mögé a megfelelő férjanyagnak tűnő férfit csukták.

– Uram! – súgta a lány a hatodik rabnak a faajtóba vágott ablakocskán át. – Váltana velem egy szót, ha kérhetem?

– Á, a bátor hölgy! – közeledett a férfi a sötétben. – Aki nem fél a gonosztevőktől, sőt alamizsnával ereszkedik alá a pokol e tornácára!

Darinka szíve a torkában dobogott. Egyszeriben úgy érezte, megfogta az Isten lábát! (Újra egy érv a legfelsőbb Úr léte mellett!) „Ez lesz az én emberem”, gondolta.

– Bocsásson meg, hogy bolygatom szomorú elmélkedését – kezdte, és nem zavarta meg, hogy a férfi gúnyosan fölhorkan. – De nincs sok időnk, nekem pedig volna magához egy kérdésem. – Köhintett. – Jobban mondva, ööö, egy rokon hölgynek volna kérdése. Egy bizonyos… Karolinnak.

„Ne járasd már a szád”, förmedt magára Darinka, de nem volt ideje félni, vagy megválogatni a szavait. Különösen, hogy a rab időközben az ajtóhoz préselte magát. Minél többet akart látni, hallani a lányból.

– Hölgyek! – súgta, és a sűrű szakáll mögött Darinka mintha mosolyt látott volna fölvillanni. Vagy legalábbis fehér fogakat, és ez megint bizakodással töltötte el. – Azt hittem, e világon nem lesz már szerencsém hölgyekhez. Pláne ilyen finomakhoz, mint magácska.

A rab alaposan végigmérte, mire Darinka ösztönösen lesütötte a szemét. De volt annyi lélekjelenléte, hogy ne hátráljon.

– Nos, én… Vagyis a hölgy, akiről szó van, halálos beteg – hadarta. – Utolsó kívánsága, hogy férjes asszonyként szálljon a sírba. De… de nem akar egy szomorú özvegyembert hagyni hátra, ezért…

A rab arca a rácsoknak feszült, Darinka érezte magán a leheletét. Mégsem némult el: a Nőhíradóra, és örökségére, a gyönyörű dunántúli lankákra összpontosított.

– Lehetne szó arról, hogy nőül veszi a hölgyet? – bökte ki végül az okot, amiért a tömlöcös kalandra vállalkozott. – Néhány forinttal jutalmaznák a jóságát. És bizonnyal a mi kegyelmes Istenünk is…

– Néhány forint? – A férfi olyan halkan ismételte, hogy Darinkának közelebb kellett húzódnia. – Azért, hogy egy újabb rabigába, a házasságéba hajtsam a fejemet, miközben Lucifer küszöbén toporgok?

– Talán vehetne a pénzen egy… egy jobb cellát. – A lány próbált visszaemlékezni, hogyan próbálták el Karolinnal ezt a jelenetet. – Vagy egy jó vacsorát hozathatna a Magyar Királyból. Borral, pecsenyével meg…

– Hm – gondolkodott el a rab, és karikás fekete szemének pillantása megélénkült. – Nincsen nekem már szükségem pénzre ezen a világon.

– Hanem? – sürgette Darinka, és egészen közel hajolt a férfihoz. – Mire van szüksége? Velem alkudhat.

A szomszéd cellában csitulni kezdett a teológiai vita. „Nincs sok idő a házassági szerződés megtárgyalására”, ijedt meg Darinka. „Mindjárt észreveszik, hogy én…”

A gondolat befejezésére sem maradt ideje, mert a vőlegényül kiszemelt rab ebben a pillanatban kidugta az arcát a rácsok közt, és… És végignyalta Darinka száját.

A lány fölsikoltott, hátraugrott.

– Egy éjszaka veled, szépségem! – kiáltotta a halálraítélt, és még mindig Darinka felé nyújtogatta a nyelvét. – Egy éjszaka! Cserébe megkapod, amit akarsz! – Felnyihogott. – Kétszeresen is!

A férfi csak röhögött, röhögött, egyre fülsértőbben, egyre rémisztőbben. Darinka elszaladt az ajtótól, közben beleütközött a két katonába, akik az imént meghallották a sikolyát, és a segítségére siettek.

– Mit képzel, kisasszony, hogy így lemarad tőlünk? – ripakodott rá a kulcsos. A fáklyás ezalatt bevilágított a cellába, ahol a rab még mindig harsányan hahotázott. – Bántotta magát?

– Nem! Nem, én csak… – Darinka inkább kibérelt volna egy cellát az arcátlan fickóé mellett, csak ne kelljen bevallania, miről tárgyaltak. – Mintha egy patkány surrant volna el a… a fal mellett.

Legszívesebben ő is hazasunnyogott volna még ebben a minutában. Azt mindenesetre elhatározta, hogy nem keres tovább vőlegényt a halálra ítéltek között. „Micsoda illetlenség! Még a halál kapujában is lennie kell önmérsékletnek, hogy ne állatiasodjék el a világ!”, törölgette az arcát a köpenye ujjával. „A kórházban bizonyosan találok megfelelőbb jelöltet.”

Miután legyőzte a hányingert, még ezt is hozzágondolta: „A halálos betegek remélhetőleg ismerik az illemet. És kevésbé virgoncak is.”

Hat

Pozsony, 1809. május

Az irgalmasrendi kórház halálos betegei valóban nem voltak virgoncak. De a kórház férjanyagban sem dúskált, ahogy Darinka reményvesztetten megállapította.