FORDÍTOTTA

MEZŐSI PÉTER ÉS MOLNÁR CSABA

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Jimmy Burns: Maradona: The Hand of God

Copyright © Jimmy Burns, 2010

This translation of Maradona: The Hand of God is published by Partvonal Könyvkiadó Kft. by arrangement with Bloomsbury Publishing Plc.

Maradona © Partvonal Könyvkiadó, 2021

Magyar fordítás © Mezősi Péter és Molnár Csaba, 2021

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2021

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Drótos Szilvia

Szerkesztő: Kiss László

Korrektor: Friedrich Zoltán

Borító: Földi Andrea

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-615-6058-69-0

„Istennek köszönhetem, hogy jól játszom. Ezért vetek mindig keresztet, amikor pályára lépek. Úgy érzem, elárulnám őt, ha nem így tennék.”

Diego Maradona

„Pelé szinte mindent tudott. Maradona mindent tud. Keményebben dolgozik, eredményesebb és ügyesebb. A baj az, hogy nem emiatt fognak emlékezni rá. A saját kedvére formálja a szabályokat.”

Sir Alf Ramsey (1986)

„A fő kétségem vele kapcsolatban az, hogy vajon mint ember elég jó-e ahhoz, hogy világszerte tiszteljék.”

Pelé Maradonáról

„A hírnév az volt, amikor a telefonod hétről hétre egy kicsivel többet csörrent meg, hogy interjúkat kérjenek tőled, amelyeket nem szerettél volna adni, és nem is adtál, a hírnév az volt, amikor jó szándékú emberek megzavartak a gondolataidban az utcán, a hírnév az a gátlás volt, amely miatt nem hugyoztál egy furcsa sikátorban, mert féltél a zsaruktól és a szalagcímektől az újságok címlapjain, a hírnév miatt nem csinálhattál hülyét magadból a táncparketten. A hírnév miatt nem rúghattál be névtelenül egy idegen bárban, ami egyben azt is jelentette, hogy nem dédelgethetted a megszállott búskomorságodat egy kitárulkozásokkal teli éjszakán.”

Norman Mailer: A szex rabja

Bevezető

Bárkinek, aki kételkedik abban, hogy Maradona sokkal több volt egy labdarúgónál, elég csak egy pillantást vetnie azokra a szalagcímekre, amelyekkel az újságok beszámoltak 2020. november 25-én bekövetkezett haláláról. „Le Dieu est Mort” („Isten halott”) – hirdette a francia L’Équipe, „Halhatatlan: 1960 – mindörökké”, írta az argentin Olé, emlékeztetőül, hogy Maradona nemcsak futballgéniusz volt, de egy ikon, egy legenda is. Az egyik transzparensen, amelyet a jórészt szegénységben élő argentin descamisadók („félmeztelenek”) tömegében feltartottak, ez állt: „Nem az számít, hogy mit tettél az életeddel, hanem az, amit a miénkkel tettél.”

Emlékek jutnak eszembe egy napról, valamikor az 1990-es évek elejéről, amikor Buenos Aires központjában vonatra szálltam, hogy eljussak egy szegénynegyedbe. Maradona gyökerei után kutattam egy életrajz megírásához, amivel azért bíztak meg, mert egyrészt Spanyolországban töltött gyerekkorom óta szerettem a futballt, másrészt mert az 1980-as években Buenos Airesben dolgoztam külföldi tudósítóként. Rá kellett jönnöm, hogy bármit is tudtam Maradona életéről a pályán és azon kívül, semmi sem készíthetett fel arra, amit ott láttam.

A felfedezőutam során olyan helyekre jutottam el, ahol az utcák nem voltak kikövezve, nyitott szennyvízcsatornák és rothadó zöldség bűzölgött, és ahol a fémhulladékból, kilazult téglákból és kartonpapírból összetákolt kunyhót, amelyben Maradona a gyerekkorát töltötte, virágokkal és rózsafüzérekkel feldíszített szentélyként tisztelték.

Amikor meghallottam a halálhírét, egy fénykép jutott eszembe. A pár éves Maradona szerepel rajta, ahogy éppen rozoga otthonában focizik. Már kiskorában erősen, határozottan lőtte el a labdát ballal, amikor ráunt a kergetésére.

Az utóbbi években, különösen Argentínában, a médiában sokszor úgy ábrázolták Maradonát, mintha egy istenadta tehetség, egy varázsló lett volna. Azonban Maradona soha nem felejtette el azt a társadalmi megaláztatást, amely azzal járt, hogy a szegénynegyedben született. Mindez színesítette a világlátását, és felerősítette a vágyát, hogy egy olyan világban bizonyítson, ahol a hasonló hátterű embereknek nincs sok esélye – ő maga szegény olasz bevándorlók és indiánok leszármazottja volt. Ez ugyanakkor hatalmas rajongótábort biztosított neki, többek között a világ szegényei között, akik számára a futball egyszerre jelent menekülést és összeköttetést más világokkal.

Az 1986-os mexikói világbajnokság örök jelkép. Az argentin–angol negyeddöntőn a hírhedt első gólját a kezével szerezte az ősellenség ellen, még ha a bíró és a partjelző megadta is a találatot. Csak a honfitársai nézték el neki ezt a csínyt. A második gólja viszont, amelyet bármikor szívesen újranézek, fenséges volt, Maradona még a saját térfelén vette magához a labdát, majd végigcselezett a teljes angol középpályán és védelmen, tökéletes egyensúllyal és ritmussal. Maga a mozdulatokba öntött költészet.

Ez a két gól tökéletesen összefoglalta Maradona tökéletlen géniuszát. Az elsőben ott volt az utcagyerek, aki bár sztárrá küzdötte fel magát, még mindig nem biztos igazi önmagában, ezért szükségét érzi, hogy csaljon. A másodikban viszont a kivételesen ügyes, rendkívül tehetséges játékos tűnt fel. A kevésbé jó focistáknak talán nem lett volna más választásuk, mint hogy a kezüket vessék be. Maradona tragédiája abban rejlik, hogy azt hitte, neki is így kell tennie, utólag pedig még igazolva is érezte magát erre, pedig istenadta tehetsége mellett nem lett volna szüksége rá.

Ami argentin honfitársait illeti, mindkét gólban azt látták, hogy olyasvalakitől ered, aki hozzájuk beszél, aki a valaha volt legjobb exportcikkük, messze átlagon felüli stílussal és rálátással, és akit világszerte minden idők legjobb labdarúgójának tartanak. Ez a felfogás erősítette meg Maradonában azt az állítását, miszerint isteni közbeavatkozás történt.

Amikor Mexikóban Argentína megnyerte a világbajnokságot, Maradona az egész országát testesítette meg, visszaszerezve hazája dicsőségét a négy évvel korábbi falklandi háborús megaláztatások után. Ugyanakkor egyfajta áldozati báránnyá is vált, aki innentől felkínálta hústestét, és elszenvedte belső démonjait, melyek kezdtek elhatalmasodni rajta, bár úgy tűnt, hogy a végzetes zuhanás előtt mindig hátra tud lépni. Nyíltan küzdött a drogokkal és alkoholizmusával, valamint mindazzal a szenvedéssel és pusztítással, amelyet a függőségei okoztak a magán- és a nyilvánosság előtti életében. E könyv végén az utolsó tíz év összefoglalása egyben a végső lezárása is végtelennek tűnő kapcsolatomnak Maradona életrajzával. Ezek az évek olyannak tűntek, mint egy lefele tartó spirál, melynek során elfecsérelte a tehetségét, az Istentől kapott ajándékát, drogozással és családi összeomlásokkal, s persze néhány felemelő pillanattal kísérve.

Sok mítosz és túlzás lengi körül Diego Maradona életét, ez talán főleg az argentin néplélekkel hozható összefüggésbe, amiért mindig egy megváltóra várnak, aki majd kiemeli őket a politikai és a gazdasági kudarcokból – azonban felvetődik egy másféle örökség is, amely túlmutat az országhatárokon, és kizökkent, bizonytalan korunkban gyógyulásról és reményről beszél. Maradona tragikus sorsú zseni volt – ugyanakkor nagyon is emberi jelenség. Szegénységbe született, nem volt sok esélye, mégis küzdött. Hosszú út után, fénykorában a világ legjobb játékosává vált, aki nagy örömmel ajándékozta meg rengeteg rajongóját. Egyaránt szolgált fájdalommal és szeretettel. Lázadó volt, aki kiállt a hatalmasok és a közömbösek ellen, és aki szót értett a nincstelenekkel és a szenvedőkkel.

Ez a történet egy született tehetségről szól, aki egy idő után istennek képzelte magát, amit aztán meg is szenvedett. Diego Maradona életének első harminchat éve (1960–96) egy olyan kor lenyomata, amelyben a labdarúgás kedvelt szabadidős tevékenységből a világ legnépszerűbb sportjává nőtte ki magát; ahol a futballisták, a szurkolók és a klubok tisztségviselői olyan médiafigyelemnek és kereskedelmi nyomásnak vannak kitéve, amilyenről harminc évvel korábban még nem is álmodtak volna. Bár azt állította magáról, hogy a „nép fiaként” az embereknek játszik, Maradona valójában kulcsszereplővé vált egy óriási pénzcsináló gépezetben, amelyet felpumpált átigazolási díjak, tévés közvetítési jogok, szponzoráció és termékértékesítés működtetett.

Szerencsésnek tartom magam, hogy a kedvenc szabadidős tevékenységeim közé tartozik focizni egy spanyol tengerparton nyáron, vagy úgy igazán angolosan rúgni a bőrt hétvégenként. Szeretek osztozni a kollektív izgalomban a családtagjaimmal és a barátaimmal a lelátókon, legyen az a Camp Nou, a Wembley vagy a La Bombonera. Félig spanyol vagyok, félig pedig angol, némi olasz érintettséggel, úgyhogy boldogan jelenthetem ki, hogy az egyik napon a Newcastle-nek és a Barcelonának szurkolok, egy másikon pedig a Milannak és a Boca Juniorsnak. Hiszek a labdarúgás természetes univerzalitásában.

Spanyolországban születtem, egyszerre volt rám hatással Európa és Dél-Amerika kultúrája, így elkerülhetetlen volt, hogy Maradona nagy szerepet játsszon a futball iránti vonzódásomban. Őt látni kell játszani ahhoz, hogy egyáltalán megpróbáljuk megérteni. Látni, hogy nem fogy ki a cselekből, ahogy árad belőle a karizma, hogy miként teremt kapcsolatot a rajongóival, és hogyan bosszantja fel az ellenfeleit. Maradona pályán mutatott viselkedését valószínűleg minden más sportolóénál többet fejtegették már a sportújságírók, s van egy határa annak, hány szóval és hányféleképpen lehet leírni a fő mozdulatait.

Így bár kiválasztottam bizonyos meccseket, hogy emlékeztetőül szolgáljanak Maradona futballtehetségéről, ez a könyv nem elsősorban egy briliáns gólszerzőről szól. A fő célom az volt, hogy Maradonát egyedi társadalmi, politikai és vallási jelenségként vizsgáljam. Ezért megpróbáltam tovább menni a képernyőről megismert Maradonánál, és lerántani a leplet azokról a legendákról és önös érdekekről, melyek pályafutása során körülvették, kezdve szülőföldje, Argentína babonáitól és politikai intrikáitól egészen az amerikai világbajnokságon kialakult bonyodalmakig a futballhatóságokkal és az orvosokkal. Az út során egy viszonylag rövid élet tárul fel, tele incidensekkel és személyes válságokkal.

Ennek a könyvnek az elkészültéhez nemcsak rengeteg utazásra és némi kockázattal járó kutatómunkára volt szükség, hanem annak a számos embernek az együttműködésére is, akik segítettek túljutni azon a titkolózó, propagandista, önámító világon, amelyet Diego Maradona hagyott kiépülni maga körül. Hálásabb vagyok Diego Maradonának, mint ahogy azt valaha gondoltam volna, amióta először láttam őt 1982-ben, ahogy éppen gyengén játszott az oroszok ellen, míg hazája és az enyém háborút vívtak a Falkland-szigetekért. „Ki nem ugrál, az egy angol!” – harsogta a River Plate-stadion. Mindenki ugrálni kezdett. Éppolyan kiszolgáltatottnak éreztem magam, mint az apám, amikor rejtőzködő angol diplomataként Madridban, a második világháború idején elment egy bikaviadalra, ahol egyszer csak rázendítettek a német himnuszra. Maradona segített megértenem, hogy a foci miért fontos, és miért nem, és hogy miként segíthet átvészelni még a legreménytelenebb pillanatokat is. Nem volt elég pénzem és türelmem, vagy nem voltam elég rászedhető ahhoz, hogy többórányi interjút készíthessek a könyvem tárgyával. Kutatómunkám közepén azonban Maradona pszichoanalitikusa azt mondta nekem, hogy kezdek többet megtudni Diegóról, mint amit ő tud saját magáról. Ossie Ardiles további megerősítést nyújtott, amikor a következőket mondta: „Az a baj azzal, ha könyvet ír Diegóról, hogy az igazság fáj.” Ossie azon kevés focisták, rokonok és barátok egyike volt, aki később visszautasította, hogy interjút készítsek vele, arra hivatkozva, hogy a könyv nem hivatalos életrajz lesz, így nem lenne lojális húzás Maradonával szemben. Az ő hozzáállásukat sokkal jobban tisztelem, mint azokét, akikről kiderült, azért kerültek engem, mert túl sok rejtegetnivalójuk volt. Ez a könyv ugyanakkor nem készülhetett volna el sok más érintett segítsége nélkül, legyen szó Maradonához közeli, belső körökhöz tartozókról, vagy azon kívül állókról, akik rengeteg információval és megjegyzéssel láttak el.

Számos tanú a névtelenséget választotta, míg másokat nyíltan idézek a könyvben. Különösen hálás vagyok a következőknek: Jorge Cyterszpiler, Carlos Bilardo, César Menotti, Marcos Franchi, Vincenzo Siniscalchi, Nicolau Casaus, Settimio Aloisio és Terry Venables, amiért mindig találtak elég időt számomra az egyébként zsúfolt napirendjükben. Peter Parker felbecsülhetetlen értékű segítséget nyújtott a korai kutatómunkában, csakúgy, mint Maria Laura Avignolo, Marcela Mora y Araujo és Gabriela Cerruti.

Hálás köszönetem a következőknek, akik így vagy úgy hozzájárultak ahhoz, hogy ez a könyv létrejöhessen: az Egyesült Királyságban Simon Kuper, Peter Aspden, Simon Greenberg, William Lewis, Clay Harris, Andy Anderson, Robin Pauley, Richard Lambert, Nina Higgs, Brian Glanville, Tony Mason, Alan Tomlinson, Esteban Cichello Hübner, valamint a londoni és a Financial Times könyvtárak mindig készséges személyzete. Spanyolországban Tom Burns, David White és „Isa” az FT madridi irodájában, az FC Barcelona sajtóirodája és könyvtára, „El Lobo” Carrasco, Paco Aguilar, Luis Fernando Rojo, Manolo Salcedo, José Manuel García, José Vicente Hernáez, valamint a Marca és az El País teljes személyzete, Franciaországban Alejandro Valente és a France Football stábja, Olaszországban Candido Cannavo, Andrea Buongiovanni, Eli Trifari, Rosario Pastore, Jennifer Grego, Gustavo, Angelo és mindenki a La Gazzetta dello Sportnál, Robert Graham, Bruno Passarelli, Julio Algañaraz, Franco Esposito, Martin Bokhart, Gerardo Kaiser és az Egyesült Királyság nápolyi nagykövetségének alkalmazottai, Carlo Juliano és a Napoli futballklub személyzete, a Hotel Paradiso személyzete, Cristiana Sinagra, Juan Carlos Laburu és Paulo Pauletti. Argentínában Roberto Guareschi, Ricardo Kirschbaum, Mariano Hamilton, Ricardo Roa, Horacio Pagani, Nestor Straimmel és mindenki a Clarínnál, Guillermo Blanco, Jorge Ruprecht, Ernesto Cherquis Bialo, Amy Wright, Fernando Niembro, Ezequiel Fernández Moores, Judith Evans, Mariano Grondona, Daniel Antonio Strada, Andrés Federman, Mathew Doman, David Pilling, Rogerio García Lupo, Silvina Wagner, Isidoro Gilobert, Pablo Llonto, Margarita Mitchell, Emilio Mignone és Oscar Davila.

Külön köszönet jár Buenos Airesben Sonia de Garcíának és a Hotel Principadónak, Diana Tussie-nek, John Fernandesnek és az Aerolíneas Argentinas személyzetének a vendégszeretetükért és a logisztikai támogatásukért. Máshol a FIFA egykori és mostani tisztségviselőinek, többek között Andreas Herrennek és Guido Tognoninak. Londonban mindig bátorítással szolgált az ügynököm, Caroline Dawnay, csakúgy, mint a szerkesztőim, Penny Phillips, Jocasta Brownlee, Caroline Taggart, valamint a néhai Vikki Orvice.

Szeretném még hozzátenni a felsoroláshoz azoknak a nevét, akik az új zárófejezetnél voltak segítségemre. Hálával tartozom Patrick O’Briennek, a Close up with Maradona in Dubai című cikkéért, amely a Sport for Business oldalon jelent meg 2020. november 27-én. Köszönet illeti még Asif Kapadiát, Angus Macqueent, Nicky Bolstert, María Laura Avignolót, Fernando Signorinit, Marcela Mora y Araujót, Annabel Merullót a Peters Fraser and Dunlopnál, a Bloomsbury csapatát – külön megemlítve Nigel Newtont, Paul Baggaleyt, Sarah Ruddickot, valamint Catherine Best olvasószerkesztőt –, és végül, de nem utolsósorban Kidge-et, Juliát, Miriamet és Nadiát.

Meghalni Diegóval

Ez az előszó egy történet két történetről, vagy inkább arról, hogy két történet miként vált eggyé, köszönhetően találkozásaimnak a profi labdarúgás világának egyik tragikus zsenijével.

Arról szól, hogy mit mondott és tett Diego Maradona, amikor ez a (nem hivatalos) életrajz megjelent, valamint arról a furcsa átalakulásról, amelyen keresztülment az életem, miután róla írtam. Ez idő alatt mindketten megkaparintottunk egy kis darabot a másikból.

Diegót hibáztatom a sztori beindításáért, amiért úgy döntött, hogy Londonba jön 1996 kora szeptemberében, pont, amikor az én könyvem is elkezd feltűnni a könyvesboltokban. Miután egyre jobban belecsúszott a drogok keltette neurózisba, Diego átmenetileg újra rátalált az életkedvére, pont, amikor rajtam viszont depressziós tétlenség kezdett elhatalmasodni.

Valaki felhív Buenos Airesből Diego Londonba érkezésének előestéjén, hogy lejátsszon nekem egy friss rádióinterjút. Egy feldobott Diegót hallok. Feleségével, Claudiával újra próbálkoznak, hogy fiuk szülessen. „Remélem, ez alkalommal időben célba ér a spermám” – mondja Diego a fiatal argentin riporternek, mialatt tésztát és paradicsomsalátát esznek a lakásában. Pár héttel ezelőtt hagyta ott a Boca Juniorst, miután több tizenegyest is elhibázott, és újabb nyilvános beismeréseket tett drogproblémáiról. Úgy tűnik, mintha azt üzenné nekünk: lehet, hogy a pályán már nem vagyok olyan jó, mint régen, de a kúrás és a gyereknemzés még mindig megy.

1986-ban, azon a nevezetes Anglia elleni meccsen Maradona Istennek köszönte meg kézzel szerzett gólját. Amikor a Bocánál kihagyta a büntetőket, a poklot hibáztatta. „A boszorkányok tehetnek róla. Ellenem vannak” – nyilatkozta a helyi médiának. Azt hiszem, én is valamilyen átok hatása alatt élek. A szerencsecsillagom lehullt, és szétplaccsant. Jezsuiták neveltek fel, de még ők se tudtak felkészíteni Diegóra.

Amikor már azt gondoltam, végeztem vele, lezártam az utolsó fejezetet is, Diego bejelenti, hogy Londonba jön, egy iskolásoknak rendezett futballfesztivál vendégeként, amelyet a Eurosport és a Puma szponzorál. Az angolok talán még mindig emlékeznek rá, hogy csalt ellenük, ő azonban csak szép szavakkal szól róluk. Végül is nagyjából egy évvel ezelőtt lelkesen fogadták az Oxfordi Egyetemen, és átadták neki a tiszteletbeli Oxfordi Álmok Mesteri Inspirálója címet.

De nemcsak depressziós vagyok, hanem paranoiás is. Nem hiszem, hogy Diego pusztán azért jön Londonba, hogy passzolgasson kicsit a Battersea Parkban egy csapat kölyökkel. Nem sokkal a rádióinterjú után verejtékben ébredek az éjszaka közepén, pánikroham fog el, mert volt egy rémálmom, amelyben Diego üldöz a Trafalgar téren, egy seregnyi hajszálcsíkos öltönyös ügyvéd, valamint hegedűtokot cipelő testőr társaságában.

Addigra már majdnem egy év telt el, amióta először szerepeltem Argentína legnépszerűbb beszélgetős tévéműsorában, Diego menedzsere, Guillermo Coppola, valamint az egykori argentin szövetségi kapitány, Carlos Bilardo társaságában, ahol bejelentettem, hogy könyvet írok Maradona életéről és koráról. Most úgy tűnik, ez a nyegle dicsekvés visszatért, hogy kísértsen. Diego útban van London felé, hogy ellássa a bajom, mentálisan, fizikálisan és pereskedéssel.

Aztán eszembe jut egy régi tanács a néhai spanyol nagymamámtól: úgy lehet a legjobban kezelni egy támadót, ha te ütsz először. Felvértezve könyvem egy példányával és két agresszív barátnőmmel mint testőrrel, egy késő szombat este a Knightsbridge negyedbe, a Harrods közelében lévő San Lorenzóba indulok, mert azt a fülest kaptam, hogy Diego ott fog vacsorázni.

Hacsak nem újságíró az ember, aki épp most írt könyvet Diego Maradonáról, a San Lorenzóba csak úgy lehet bejutni, ha valakinek pénze vagy rangja van. Diego azért megy oda, hogy megmutassa, nincs olyan hely a világon, amely zárva maradna előtte. Lehet, hogy nem arisztokrata, de a viskóvárosok szegénységét már rég maga mögött hagyta.

Diego Coppolával, a személyi edzőjével és Viallival ül egy asztalnál. Az olasz Chelsea-játékos csendes és józan (másnap meccse van hazai pályán, a Stamford Bridge-en), Diego azonban már ivott, és ki tudja, mit vett még magához. Úgy tűnik, képtelen rám fókuszálni, vagy arra, hogy egyáltalán bármelyikünk mit keres épp ott. Úgy tűnik, még arra sem emlékszik, hogy találkoztunk már korábban, hogy követtem végig Buenos Airestől Oxfordig, Nápolyon, Barcelonán és Párizson keresztül, és hogy írtam róla egy könyvet.

Észreveszem, hogy olyan tudatállapotban van, amely bármihez vezethet – egy összetört pohárhoz, egy valakinek a fején szétvert üveghez, felborogatott asztalokhoz –, de az is lehet, hogy egyáltalán nem fog történni semmi. Úgy adom át neki a könyvet, mint ahogy valaki a pisztolyt nyújtja az ellenfelének az orosz rulettben. Szeretném azt hinni, hogy a lelke egy részét adom oda neki. A belső borítóra odafirkantottam egy ajánlást: „Diegónak, emberi életérzéssel”. Ezen azt értem, hogy szeretném hinni, hogy az életrajzom, még ha kritikus is, az igazságot tartalmazza. Azonban ahogy Ossie Ardiles mondta egyszer nekem Maradonával kapcsolatban: „Az igazság fájdalmas.”

Diego úgy veszi el a könyvet, mint korábban az étlapot, átsiklik az ajánlás felett, és ahogy átlapozza az oldalakat, olyan valaki benyomását kelti, mint akinek itt és most nincs meg a hangulata vagy a gyomra ahhoz, hogy visszatérjen a saját lelkébe. Csak a fényképeknél áll meg, az egyiknél pedig huncutul kuncogni kezd – a képen a Giuliano családdal, a nápolyi Camorra bűnszervezet vezetőivel pózol 1986-ban.

Ha eddig nem mondtam mást, mint hogy „Tessék, Diego, ez az a könyv, amelyet rólad írtam!”, az azért van, mert a félelmemet felváltotta egyfajta elragadtatás, ahogy a reakciójára várok. Továbbra se szól hozzám, és ekkor rádöbbenek, hogy lehet, tisztábban lát engem, mint ahogy azt korábban lehetségesnek gondoltam, és nem fog sem köszönetet mondani, sem megütni, inkább csak nem vesz rólam tudomást.

Átvette a pisztolyt, lőtt vele, de életben van, és a San Lorenzóban vacsorázik. Ahogy becsukja a könyvet, és odatolja az asztalon Coppolának, egy csapat pincér tűnik fel, autogramot kérve olaszul. Az étterem tulajdonosa követi őket, aki úgy öleli meg Diegót, mint a rég nem látott testvérét. Az egész étterem most már köré összpontosul. A San Lorenzo mintha átalakulna A Keresztapa díszletévé, ahol az olaszok bonyolult törzsi rituálék szerint váltanak csókokat egymással.

„Diego, te rohadék – gondolom magamban. – Egy évig azon güriztem, hogy rájöjjek, mit rejtegettél az életed nagy részében, és egy szavad sincs hozzám.”

Ezen az estén egy asztal van csak az étteremben, ahol nem rajongással, hanem hűvös távolságtartással, bár némiképp szórakozva figyelik az eseményeket. Az asztalnál ülő férfiak és nők kékvérű angolok, akik magániskolákba jártak, és nagy vagyonokat örököltek. Vadásznak és lovaspólóznak. Azóta nem voltak a Harrodsban vásárolni, amióta megvette egy arab, azonban a San Lorenzo valamiért továbbra is a társasági terepük része. Ma este a területük közel van ahhoz, hogy megszállják, de hogy milyen közel, azt akkor veszik észre, amikor az egyik nő feláll, hogy kimenjen a mosdóba. Magas, szőke, az elkényeztetett angol nők rózsaszín arcbőrével – nagyjából egy Lady Di-hasonmás. Diego félig felemelkedik a székéből, és hangosan, spanyolul megkéri a nőt, hogy üljön az asztalához. A nő barátja feláll, és kissé agresszívan azt mondja angolul: „Elnézést, Mr. Maradona, de a hölgy a menyasszonyom, és van már asztala.”

A nő továbbmegy, Diego röhögésben tör ki, a pincérek is vele nevetnek, majd előáll egy olyan bocsánatkéréssel, amelyről tudja, hogy senki nem fogja komolyan venni, legkevésbé én nem. Ebben a pillanatban egyszerre gyűlölöm és szeretem Diego Maradonát.

Bár még mindig a megszállott búskomorságomat dédelgetem, Diego legalább egyértelművé teszi, hogy ez nem a kitárulkozások éjszakája lesz. Eltölthettük volna az egész estét italozva, talán kólát is toltunk volna együtt, átbeszéltük volna egymás életét, azonban Coppola nem engedi, hogy beüljek hozzájuk a taxiba, amely a San Lorenzóból a Ministry of Sound klubba viszi őket, majd vissza a Dorchester Hotelbe, ahol időnként kurvák vegyülnek a gazdagokkal.

„Tudja, Diegónak nincs ínyére az az angol” – suttogja Coppola vészjóslóan az egyik barátnőmnek, rám mutatva. Ekkor leesik, hogy a rulett még csak most veszi kezdetét.

A News of the World pletykalap szerint a San Lorenzo után Diego prostikat intéztet magának, hogy tartsanak vele a hotelbe. Egy brazil lányra esik a választása, akivel kokainozik is. Nincs szilárd bizonyítékom arra, hogy az újság sztorija valós, de szerintem bármi megtörténhet London Mayfair negyedében egy vasárnap hajnalon. Azon az estén egy részemet furcsa irigység furdalja. Nincs mellettem senki, annyira elhagyatott vagyok ebben a városban, mint egy póráz nélküli kutya.

Aztán Diegóhoz hasonlóan nekem is kezdenek jobbra fordulni a dolgaim. Másnap, mialatt Maradonát több száz lelkes rajongója veszi körül a Battersea Parkban, telefonhívást kapok egy madridi tévécsatornától, hogy szerepeljek a legelismertebb műsorukban. Pont ilyen kiruccanásra vágytam. Az angol tél beköszöntével hamar megvisel a fényelvonás, szükségem van Spanyolország melegére és napfényére, az országéra, ahol születtem, kevés híján nyolc évvel Diego előtt.

De aztán ő és én elkezdjük árnyékként követni egymást, ahogy azt négy nappal később megtudom, amikor Madridba repülök. Diego Londonból a dél-spanyolországi Alicantéba utazott, hogy alávesse magát egy újabb drogelvonó kúrának, amelyet, mint mindig, egy olyan specialista irányít, akiről korábban kevés másik orvos hallott. Diego nem a gyógyászatban hisz, hanem a gyógyítókban, a csodákban és az isteni ihletettségben, élet és halál kijátszásában. Szeptember van, Európa toplabdarúgói ekkor gyűjtik be legutóbbi masszív átigazolási díjaikat, és készülnek az új idényre. Azonban Alicantéban Diego Maradona, az ember, akit egykor széles körben a legnagyobb futballistának tartottak, olyan jelenetet hoz össze, amelyet akár Norman Mailer is írhatott volna, ha Chicagóban történik meg.

Mailer a The Prisoner of Sex (A szex rabja) című könyvében a következőket írja a hírnév áráról: „A hírnév az volt, amikor a telefonod hétről hétre egy kicsivel többet csörrent meg, hogy interjúkat kérjenek tőled, amelyeket nem szerettél volna adni, és nem is adtál, a hírnév az volt, amikor jó szándékú emberek megzavartak a gondolataidban az utcán, a hírnév az a gátlás volt, amely miatt nem hugyoztál egy furcsa sikátorban, mert féltél a zsaruktól és a szalagcímektől az újságok címlapjain, a hírnév miatt nem csinálhattál hülyét magadból a táncparketten. A hírnév miatt nem rúghattál be névtelenül egy idegen bárban, ami egyben azt is jelentette, hogy nem dédelgethetted a megszállott búskomorságodat egy kitárulkozásokkal teli éjszakán.”

Természetesen Diegóval kapcsolatban is tanulok valamit a hírnévről. Alicantéban, egy helyi rádiónak adott interjúban kifakad belőle legújabb vallomása drogfüggőségéről, majd lehordja és keresztre feszítésnek titulálja a könyvemet. „Elfogadhatatlan, amit Burns tett, ráhugyozott mindenemre” – jelenti ki, majd megnevez egy rakat játékost, menedzsert és ügynököt, akiket jogi lépésekkel fenyeget, amiért segítettek nekem a kutatómunkámban. Tudom, hogy természetesen nem olvasta a könyvet, tekintve, hogy nem beszél angolul. Viszont a személyi edzője felolvasta neki az első pár oldalt, amely tele van köszönetnyilvánítással. Diego elárulva érzi magát, és kijelenti, hogy a barátai mostantól az ellenségei.

Pár órával később visszatér a hoteljébe, és közli Coppolával, hogy el akar menni bulizni, elsőnek egy helyi éjszakai klubba, amely egyben kupleráj is. Coppola először megpróbálja visszatartani, aztán, ahogy Maradona korábbi menedzserei is tették, feladja, és útjára engedi. Ennyi engedékenység elengedhetetlen a sportvilág egyik félistenével szemben, aki jó és rossz felett áll. Diego megérkezik a klubba, észrevesz pár vendéget, akik nőkkel csevegnek, és a tulajjal lefizetteti őket, hogy kopjanak le – mármint a férfiak.

Másnap hajnalban Diego másodszor is visszatér a hotelbe, ez alkalommal olyan állapotban, amelyet a londiner úgy jellemez: „nagyon furcsán és zavartan”. Aztán elmegy az áram, és Maradona két nővel bent ragad a liftben. Én is szenvedek a klausztrofóbiától és a pánikrohamoktól, úgyhogy nagyjából meg tudom érteni, mit érez, de ami ezután következik, megmutatja, hogy kettőnk élete mennyire nem fedi még egymást.

Maradona számára a liftes élmény nem csak némi ideiglenes szorongással jár. Egy rossz trippé válik, melynek során megjárja a poklot, és egy korábbról már ismert érzést vált ki belőle, a csapdába esés fullasztó érzetét, a félelmetes sötétséget, és hogy nincs mód a menekülésre, mint amikor gyerekként beleesett a viskóváros nyitott szennyvízcsatornájába, és már kezdett elmerülni a kommunális szarban, mire Cirilo nagybácsi kimentette. Most, Alicantéban Diego olyan őrjöngésben tör ki, mint egy állat, akit elfogtak a vadonban, és egy ketrecbe zártak. A liftben, melyet Diego verejtékben fürödve addig rugdos, míg vérezni kezd a lába, azt az ellenséget látja, amelyet mindig is magával cipelt.

A hotel menedzsere csak később szembesül a düh következményeivel, amely akkor tör ki, amikor a helyi tűzoltók kiszabadítják. Diego ütni és rúgni kezd mindent, amit csak lát, asztalokat és székeket tör össze, késő éjjelig zokogva. „A munkája egy rakás szar!” – üvölt a biztosító emberével, aki azért jött, hogy felmérje a kárt.

Mindez pont egy évvel azután történik, hogy Maradona diadalmasan visszatért régi csapatához, a Boca Juniorshoz, miután 15 hónapra eltiltották, mert a ’94-es amerikai világbajnokságon megbukott a doppingteszten. Déjà vu érzése van az embernek. Maradona kaotikus élete csillogás és megszégyenülés között pattog ide-oda. Akik követték a pályafutását, éppolyan nehezen írnák le örökre, mint amennyire tartósnak vélnék a sikerét. De még a közeli barátai is arról suttognak egymás közt, amit nem mernek nyilvánosan kimondani: ha Diego így folytatja, hamarosan meghal.

Diegón gondolkodom, mialatt egy széken ülök, és éppen szemfestékkel és pirosítóval sminkelnek az élő tévészereplésre. A hírnévvel járó nyomáson, hogy miként torzítja el és zavarja össze az életet a pénz… Ez Spanyolország legnépszerűbb tévéműsora, ami nagyjából azt jelenti, hogy lepaktáltam az ördöggel. Egy ingyenes retúrjegyért Madridba, valamint a lehetőségért, hogy promózzam a könyvemet Spanyolországban, beleegyeztem, hogy szerepelek egy olyan műsorban, amelyben komoly riportokat kevernek durva viccek és szoftpornó közé.

Egy ideig a várószobában ülök a másik meghívott vendéggel. A neve Lucia, egy húszas évei végén járó katalán lány, aki úgy néz ki és úgy is beszél, mint akinek kijutott az életből. „Azért vagyok itt, mert tízéves korom óta kínzom a saját testem” – árulja el nekem, felemelve a szoknyáját, hogy megmutasson két nagy égésnyomot a combjain. A csuklói sebesek egy korábbi érfelvágási kísérlete miatt.

Lucia elmondja, hogy gyerekkorában bántalmazták, és kamaszkora óta már ötször megerőszakolták, legutóbb egy Barcelonához közeli elmegyógyintézetben, ahonnan megszökött, hogy szerepelhessen ebben a műsorban.

„Tudja, van egy másik életem is – árulja el nem sokkal kezdés előtt. – Szeretek írni, főleg verseket. Azt hiszem, így próbálom felfedezni a szerelmet.”

Én kerülök elsőnek műsorba. Azt veszem észre, hogy húszévnyi újságírói tapasztalatomat kell használnom, hogy kézben tartsak egy interjút, amely egyértelműen arra megy ki, hogy csak a leginkább negatív dolgokat hozzák fel Diegóval kapcsolatban.

Bár semmiképp sem tekinteném a legjobb barátomnak, próbálok együttérzőn olyan képet festeni róla, mint aki afféle emberek áldozata, akik szándékosan teszik tönkre mások életét: úgynevezett orvosoké, menedzsereké és politikusoké, akik kihasználták Maradonát a karrierje során. A kérdező azt akarja, hogy vigyek be egy végső „estocadát”, vagyis kegyelemdöfést a géniusznak, aki talán már halálos sebet kapott, de én inkább a megbékélés jegyében zárom le az interjút. „Kár, hogy Diego úgy akadt ki a könyvre, hogy nem is olvasta. Inkább le kellett volna ülnünk egy italra” – mondom, majd a kamerák Lucia felé fordulnak.

Szegény Lucia. Neki nincs újságírói képzettsége. Ő csak az élet egy szánalmas áldozata, akinek meggyötört meztelenségét több millió tévéképernyőre vetítik ki, mialatt megpróbálja elmagyarázni, hogy miért teszi, amit tesz.

Kiderül, hogy erre az estére Luciát és engem ugyanabban a Madrid központjában lévő luxushotelben helyeztek el, a tévétársaság költségén. A recepciós azt hiszi, hogy az utcáról szedtem fel a lányt, és cinkos tekintettel néz rám, amikor külön szobakulcsokat kérünk. Aztán, még mielőtt beszállnánk a liftbe, Luciához fordulok, és megkérdezem, hogy lenne-e kedve eljönni velem egy késő esti italra. „Semmit nem szeretnék jobban” – mondja Lucia, és egy tönkretett élet minden feszültségét kis időre felváltja egy ártatlan mosoly.

Diego visszatér Buenos Airesbe, én pedig Londonba. Folytatja az elvonóját – úgy tűnik, örökké tart ez a harc a boszorkányokkal, az öregedés elfogadásával, azzal, hogy már soha nem fog úgy focizni, mint egykor.

Úgy érzem, együtt küzdünk – Diego és én – most, hogy meghalt az apám, a könyvvel kész vagyok, az íróasztalomon pedig ott egy képeslap, amelyen egy vietnámi paraszt látható, a másik oldalán pedig kézzel írva ennyi áll: „Miss Saigon”, aláírás nélkül. Egy exnőm Saigonba ment, hová máshova, itt hagyva engem a kísértetével és Diego árnyékával. A kiadóim azt mondják, hatalmas érdeklődés támadt a könyvem iránt, de nem tudom rászánni magam, hogy elmondjam nekik: amit írtam, az borzasztóan emlékeztet valaki másra.

„Hogy érzed magad?” – kérdezi egy barátom egy nap, miközben téli hideg szállja meg Londont. Egy parkba járok focizni, közel a folyóhoz. „Darabokra hullok, haver. Darabokra hullok” – felelem.

Ott vagyok, ahol Diego is járt korábban, a saját létezésem szennyvízcsatornájában. Az emlék, hogy Cirilo bácsi megmentette a pöcegödörből, arra emlékeztette Diegót, hogy képes a túlélésre, a talpra állásra, nekem pedig az fáj igazán, hogy képtelen vagyok magam mögött hagyni a könyvemet.

Amikor már azt gondolom, kész vagyok a promotálásával, a telefon elkezd csörögni. Majdnem két héten át üldöznek argentin újságírók, azt akarják tudni, hogy mi a véleményem Diego legújabb megszégyenüléséről. Feltámadt az érdeklődés a könyvem iránt, miután Coppolát őrizetbe vették, azzal a gyanúval, hogy egy nagy drogcsempészhálózat tagja. Diego, aki csendben szomorkodik barátja és bizalmasa bebörtönzése miatt, valahogy elhiteti magával, hogy mindez egy nagy összeesküvés része, amelyet ellene szőnek, és amelynek az én könyvem ugyanúgy része. Az ügyvédei már leveleket is küldtek többeknek, akiket meginterjúvoltam, nyomást gyakorolva rájuk, hogy vonják vissza az állításaikat.

A Coppola elleni eljárás meghiúsul, miután azt feltételezik, hogy a rendőrök kokaint helyeztek el a lakásán, valamint összejátszottak egy sor hamis tanúvallomásban. Ártatlannak vallva magát és a menedzserét, Maradona is megjelent a vizsgálóbíró előtt egy röpke időre, ami tökéletesen mutatja, milyen végtelenül népszerű. Írnokok és más bírósági alkalmazottak könyörögnek az autogramjáért, és csoportképeken pózolnak a múlt megtestesítőjével.

Korábban pont az effajta tömjénezés hitette el Maradonával, hogy jó és rossz felett áll, és adott neki rendkívüli hatalmat odahaza. Akkor mégis miért kapok az alkalmon, amikor az argentin ügynököm meghív egy újabb promóciós körútra?

Nos, még mindig lenyűgöz a srác, és valami azt mondja belül, hogy valahol, valahogyan dűlőre jutunk majd, az életrajzírónak és könyve tárgyának meg kell beszélniük a dolgokat, nem máshol, mint Diego saját terepén, ahol az egész elkezdődött, oly módon, ahogy egyikünk sem számítana rá.

Április 2-án tehát egy Buenos Airesbe tartó British Airways-járatra készülök felszállni, és nem tudom megállni, hogy ne töprengjek el a dátum jelentőségén – tizenötödik évfordulója, hogy a Financial Times külföldi tudósítójaként átestem a tűzkeresztségen Buenos Airesben. 1982. április 2-a volt, tömegével özönlöttek az emberek a Plaza de Mayóra, nemzeti zászlókkal és britellenes szlogenekkel, én pedig rettenetes ijedtséget és aggodalmat éreztem amiatt, hogy az argentinok és az angolok hamarosan egymást ölhetik majd a Falkland-szigetekért.

Az invázió előestéjén láttam Maradonát játszani egy barátságos meccsen a Szovjetunió ellen. „Ki nem ugrál, az egy angol!” – skandálták a River Plate-stadionban. Mindenki ugrálni kezdett. De később nem nekem, hanem Argentína első számú játékosának kellett veszítenie – Spanyolország gyepén, az országban, ahol születtem. Az argentin média hazudhatott arról, hogy mi történik a lövészárkokban, de nem sok mindent tehetett a focimeccsekkel, amelyeket a spanyolországi vébéről közvetítettek, legfeljebb annyit, hogy elsötétítik a képernyőket, amivel országszerte zavargásokat kockáztattak volna. A tévékre tapadt argentinok milliói nem vettek tudomást arról, hogy lövedékek hullanak Port Stanley-re, és hogy csapataiknak vissza kellett vonulniuk. Azt viszont látták, ahogy a válogatottjuk 1-0-ra kikap Belgiumtól, és hogy Maradonát kiállítják a Brazília elleni mérkőzésen – az egyik védővel szembeni durva szabálytalansága megalázó lezárása volt egyik legrosszabb válogatottbeli teljesítményének.

Tizenöt év telt el, és engem nem vet szét az ünneplés öröme. Pár nappal az indulásom előtt egy burkolt halálos fenyegetés érkezett az angolok számára a londoni irodámba, nekem címezve, egy állítólagos Falkland-háborús veterántól.

Amikor Argentínában éltem, több fenyegetést kaptam, mint amennyit meg tudtam számolni. Volt közöttük kamu is, de az egyik elég komolynak tűnt ahhoz, hogy a külügy azt tanácsolja, egy időre hagyjam el az országot. Úgyhogy segítséget kérek egy rendőrségi kapcsolatomtól: „Az MI5 nem tudja leellenőrizni, mielőtt repülőre szállok?” – esedezem. „Az legalább két hónapba telne” – érkezik a válasz.

A Victoria pályaudvaron lévő gatwicki check-in pultnál a British Airways alkalmazottja furcsán néz rám. „Elnézést, uram, de a számítógép szerint önnek kerekesszékre van szüksége” – közli velem. Azon kapom magam, hogy vitatkoznom kell a nővel, miszerint valami hiba történt. „Nem látja, hogy állok?” – mondom egy ponton, bár egy részem gyanakodni kezd, hogy Maradona szórt rám valami őrült átkot.

Amikor megérkezem Gatwickbe, dr. Burnst szólítják a hangosbemondón. A légitársaság alkalmazottja azt kérdezi, szükségem lesz-e kerekesszékre. Most már meg vagyok róla győződve, hogy mindez Diego beteg tréfája.

Amikor leszállok Buenos Airesben, Ignacio, az argentin kiadóm, a Planeta sajtófőnöke közel van az összeomláshoz. „Soha nem tapasztaltam ilyesmit. Még a közelébe se akarnak jönni a könyvednek. Azt mondják, nem szeretnének szembekerülni Diegóval. Olyan ez, mint egy maffia.”

Azért Ezequiel Fernández Moores, a Página/12 napilap sportújságírója már 12 órán belül interjút készít velem. Ezequiel maga is túl van már néhány kemény meneten, mivel írt egy nem hivatalos életrajzot egy másik argentin hősről, Oscar Bonavena bokszolóról, akit egy Las Vegas-i bordélyházban lőttek agyon. Azonban semmi nem készít fel minket arra, ami ezután történik.

Amíg a hotelem lobbijában beszélgetünk és kávézunk, megpillantom Carlos Bilardót, az argentin válogatott korábbi szövetségi kapitányát. Egyes angol szurkolók emlékezhetnek, hogy Bilardo gyökerei az argentin futball kemény, lényegre törő iskolájából erednek, ahol a győzelem érdekében minden megengedett. Ennek egyik korai példája az a Manchester United elleni meccs, amelyen Bilardo az 1960-as évek végének argentin bajnokcsapata, az Estudiantes tagjaként lépett pályára, és lefejelte Nobby Stilest, majd csapattársa, Carlos Pachamé úgy megrúgta Bobby Charltont, hogy az nyílt lábszártörést szenvedett.

Én nem haragszom Bilardóra. Egyszer adott egy órát az életéből, amikor is hasznos meglátásokat osztott meg velem az 1986-os mexikói világbajnokságról. Ez nem igazán tetszett Maradonának. Az ügyvédei írtak egy levelet Bilardónak (ahogy mindenki másnak is, akivel interjút készítettem), amelyben megfenyegették, hogy jogi lépések várhatók, ha nem tagadja le, hogy valaha is beszélt velem.

Köszönni akarok Bilardónak, köszönetet mondani, amiért kisegített, de Diego már elkapta. Még Nobbyval sem bánt úgy, mint velem. „Szia, Carlos. Emlékszel rám? Jimmy Burns vagyok, Diegóról készítettem veled egy interjút.” Barátságosan nyújtom felé a kezem.

Bilardo viszonozná a gesztust, aztán elhúzza a kezét, amikor felismer. „Igen, emlékszem rád. Egy rohadék vagy. Húzz a picsába ebből az országból.” Úgy tűnik, mintha meg akarna ütni, de inkább egy utolsó sértés mellett dönt, mielőtt elsétál: „Le kellett volna vágnunk a golyóidat.”

A beszélgetést cenzúrázott formában másnap reggel Fernández Moores is leközli az újságjában. „Burnst figyelmeztették, hogy nem lesz könnyű feladat Argentínában útjára bocsátani a könyvét” – írja.

3. nap. Kezdem úgy érezni magam, mint Diego, amikor elmúlik a kokain hatása, paranoia telepszik rám, amelyet feltüzel az argentin média szürrealitása. Ma egy újságíró azzal kezdi az élő rádióinterjút, hogy egy Borges-költeményből idéz, mely a falklandi háborúról íródott. Egy britről és egy argentinról szól, akik bevetés közben hunytak el, és akik jobban hasonlítottak egymásra, mint azt valaha gondolták volna. „Lehettek volna barátok – írja Borges –, de csak egyszer látták egymás arcát, valami túlságosan is híres szigeteken, mindkettőjük Káin volt, és mindkettőjük Ábel. Együtt temették el őket. Ismeri őket a hó és a rothadás. Az említett események egy olyan korban történtek, amelyet nem értünk.”

Azon gondolkodom, vajon mi ennek az egésznek a jelentősége. Arra utal, hogy egy újabb Falkland-szigeteki háborút robbantok ki Diego miatt? Vagy mi lennénk Juan López és John Ward, a költemény felcserélhető, szimbiotikus szereplői, mint az életrajzíró és tárgya, a tárgy és életrajzírója…

„Mr. Burns, ott van? Hall engem? Minden rendben?” – kérdezi a rádióriporter.

„Összezavartál, te fasz, pont, ahogy tervezted” – akarom mondani neki, de helyette azt válaszolom: „Igen, itt vagyok, csak egy pillanatra elérzékenyültem.”

Elkezdődnek a betelefonálások. Egy éles hangú nő ezt mondja: „Szerintem Burns azért jött, hogy elvegye tőlünk az egyetlen dolgot, amely a miénk.” Egy másik telefonáló ezt: „Te egy szemétláda vagy.” Aztán feltűnik a színen Guillermo Coppola, Maradona menedzsere, akit nemrég engedtek ki a börtönből. Coppola életben van, és veszélyes. „Burns egy hazug, és a könyvben minden csak hazugság” – jelenti ki a rádióhallgatóknak szerte az országban, főműsoridőben.

„Olvasta a könyvet?” – kérdezem Coppolától az éteren keresztül. Beismeri, hogy nem.

Aznap este vacsora közben pár régi argentin baráttal arról beszélgetünk, hogy mekkora hatalma van a mítoszoknak napjaink Argentínájában. „Az emberek itt még mindig azt hiszik, komoly politikai kérdésnek számít, hogy vajon Evita szűzen halt-e meg” – mondja egy argentin tévécsatornánál dolgozó újságíró.

4. nap. Chilében Maradona összeesik egy tévéshow-ban. Túladagolás? Szívroham? Nem, minden rendben van, csak nagy volt a hőség a stúdióban, mondja Coppola. Ignacio további újságírókat talál, akik készek beszélni velem.

5. nap. Egy előre felvett interjú Argentína egyik legnagyobb focis műsorának. A kérdéseket megfogalmazó újságíró bevallja, hogy a legtöbb válaszom keményen meg lesz vágva. Megkérdezem tőle, mégis mi a probléma. „Írt egy könyvet politikáról, drogokról, maffiákról. Ezek kényes témák errefelé. Nem fogjuk leadni, mert lehet, hogy Diego rosszul reagálna” – válaszolja.

Még egy betelefonálós műsor. A kérdezőm egy korábbi modell, Tete, aki most egy nagyon népszerű délutáni beszélgetős műsort vezet. A könyvem ott hever előtte az asztalon, még bele se lapozott. A nőt nyilvánvalóan untatja a labdarúgás, de szakmai kötelességének tartja, hogy foglalkozzon egy olyan témával, amely felzúdulást kelt a hazájában. Coppolát ismét felhívják élő adásban, hogy megossza hozzáértő véleményét. Maradona menedzsere újból hazugsággal vádol engem. Őt Maradona korábbi könyvelője, Marcos Franchi követi, akivel 1995 októberében készítettem interjút. Azzal vádol meg, hogy csak kitaláltam a találkozónkat.

Időpontot egyeztetek Luis Moreno Ocampóval, egy helyi jogásszal, akivel a Falkland-szigeteki konfliktus után barátkoztam össze az emberi jogok megsértésével vádolt katonai junták elleni tárgyaláson. Akkoriban ő volt a helyettes államügyész.

Elmondja, hogy most tévésztár, és felajánlja, hogy közvetítene Franchi és köztem úgy, hogy mindkettőnket meghívna a műsorába. „Csodát tennél a nézettségemnek!” – csipkelődik.

Moreno Ocampo műsorát Forumnak hívják, és a vendégek azt mondanak egymásról, amit csak akarnak, miután aláírtak egy papírt, ami kizárja a jogi lépéseket. Egy olyan országban, ahol a rágalmazás bizonyítása hosszadalmas és költséges, vonzónak találom az ajánlatot arra, hogy tiszta vizet öntsünk a pohárba. Franchi telefonon keresztül beismeri, hogy adott nekem interjút, de a műsortól meghátrál.

6. nap. Egy fotós ragaszkodik hozzá, hogy a fejemen labdát egyensúlyozva pózoljak, pont, mint Maradona. Floridában, Buenos Aires fő bevásárlónegyedének kellős közepén vagyunk. Nevetségesen festek vékony, kidolgozatlan testemmel az öltönyömben, de Isten keze tesz róla, hogy fenn tartsam a labdát olyan sokáig, amíg a fényképezőgép motorja sorozatban ellő tíz képet. Viszont most már kezdek belefáradni a cirkuszba, és újra eszembe jut Mailer, A szex rabja, Diego rabja – „a hírnév az volt, amikor a telefonod hétről hétre egy kicsivel többet csörrent meg, hogy interjúkat kérjenek tőled, amelyeket nem szerettél volna adni… a hírnév az a gátlás volt, amely miatt nem hugyoztál egy furcsa sikátorban, mert féltél a zsaruktól és a szalagcímektől…”

Elvisznek egy nyílt placcra, amelytől nincs messze a recoletai temető, ahová számos viszontagság után végül Evitát is eltemették. Itt egy baseballsapkás férfi egy nagy mikrofonnal tart újabb tiltakozó akciót a Maradona-tábor részéről. Megkérdőjelezve jogomat a könyv megírására, a következővel áll elő: „Mit éreznének az angolok, ha jönne egy argentin, és írna egy könyvet Károly hercegről és Lady Diról?” „Szerintem imádnák” – felelem.

7. nap. Az utolsó éjszakámat töltöm Buenos Airesben, és közben megfeledkezem róla, hogy másnap reggel van még egy interjúm. Mondhatni, ez egy amolyan diegós éjszaka. Körülöttem zene, pia, nők, jointok, jó mélyre felszívott kokaincsíkok a pokoli város éles fényeiben. Néhányan közülünk egy hotelszobában kötünk ki, kifosztjuk a minibárt, és nézzük, ahogy hajnalodik a La Plata torkolata felett, majd jön az interjú, csak én és egy mikrofon (néma és fenyegető), a szavak cserben hagynak, mialatt megpróbálom kifejezni a dühömet, amiért az egész világ összefog ellenem, amikor Maradona apósa arra buzdítja a hallgatókat, hogy bojkottálják a könyvet.

Utóirat. Első napom újra Londonban. A levegőt tavasz járja át, de én pocsékul érzem magam. Egy Angliában élő argentin barátnőmet felhívja telefonon Coppola. „Miért bántatok ilyen keményen Jimmyvel, Guillermo?” – kérdezi tőle a nő.

„Miért, mi csak harmincszázalékos részesedést akarunk tőle” – válaszolja Coppola.

Aztán később egy londoni könyvesboltban szorongatom a könyvem puha kötésű, friss kiadását, és úgy érzem, egy része máshoz tartozik. Azt mondom magamnak, hogy már korábban is emlékeztettek a játék izgalmára és határaira. Szerettem és gyűlöltem is Diegót. Mászok ki a szarból, amelybe olyasvalaki miatt kerültem, akit kedveltem. Mostantól óvatosabb leszek azokkal, akiknek a futball a rögeszméjük. A Saigonból érkezett képeslapot már elhajítottam.

1.
Feltámadás

1995. október. Tavasz van Buenos Airesben. A jakarandafák édes illatában, dübörgő dobokkal, őrült zászlólobogtatással több ezer focidrukker tart a Boca Juniors stadionjába, a La Bombonerába. A bombonera szó bonbonosdobozt jelent spanyolul, azonban a látvány minden, csak nem édes vagy visszafogott. A tömeg úgy zúdul bele Latin-Amerika legszofisztikáltabb fővárosának csendes vasárnapjába, mintha egy vad törzset engedtek volna szabadon egy teaházban. A férfiak – mert kevés köztük a nő és a gyerek, ez a sport még mindig félelmet kelt – félmeztelenek, és úgy lóbálják a pólóikat, mint a letört láncokat. Feltartóztathatatlanul vonulnak, mintha háborúba mennének. A vezérük, Diego Maradona egy emeletes busz tetejéről tekint le rájuk, rezzenéstelen, sötét szemmel, megnyírt haja harci díszként a Boca színeire van festve, kezében mobiltelefont szorongat. A kórust egy rádióbemondó vezeti, akinek megbicsaklik a hangja a hisztériától. „Jön a bálványunk, jön a bálványunk” – ismétli újra és újra. Túljutva a La Plata-torkolat menti senki földjén és a rozsdás házakon is, a féktelen kavalkádnak még szembe kell néznie a hosszú botokkal és könnygázzal felszerelkezett rohamrendőrökkel, mielőtt végérvényesen birtokba vehetné a területét.

Amikor bejutnak a stadionba, megtöltik a lelátókat. A pályát elkerítő magas drótkerítés és árok mögé sűrűsödnek, érezni, ahogy lüktet a szenvedélyük. A Bombonera remeg a talpak dübörgésétől, mintha puskapor készülne berobbanni – kollektív harci tánc ez, amely percről percre hevesebbé válik.

A pálya közepén egy óriási, masnival átkötött doboz forog körbe lassan egy teherautó platóján. Egy pillanatra azonban minden szem a hosszú, virsli formájú, műanyag kifutósátorra szegeződik, ahonnan előbukkan Maradona és a Boca Juniors többi játékosa. Hatalmas, zsigeri felzúdulás köszönti, amikor keresztet vet, és győzedelmesen az ég felé emeli karját. „Maradooona… Maradooona…” – üvöltik a szurkolók. Egy hatalmas ballon ereszkedik le, rajta „ISTEN HOZOTT ÚJRA KÖZTÜNK, DIEGO!” felirat. A descamisadók számára, akik soha nem vesztették el a hitüket Diegóban, ez egy mágikus pillanat. A bálványuk fogja a labdát, lazán, jobbal-ballal dekázgat vele, felküldi a melléhez, majd vissza, le a lábához. Aztán, még mindig maga mellett vezetgetve a játékszert, a stadiont ellepő papírszerpentineken átgázolva elindul a doboz felé, amely most mintha kezdene életre kelni. Egy újabb robbanás, a doboz szétnyílik, mint egy kettétört sós keksz, és Maradona két kislánya szökdécsel ki belőle, Boca-mezbe öltözve – meglepetésajándék a ceremóniamestertől, Maradona legjobb barátjától, menedzserétől és éjszakai futárától, Guillermo Coppolától. A szándék, úgy tűnik, az, hogy egy kis megnyugtató ártatlansággal űzzék el a múlt rémálmait.

Szinte napra pontosan tizenöt hónapja történt, hogy Maradonának megszégyenülve kellett távoznia az amerikai világbajnokságról, miután elbukott egy drogteszten. Sokan hitték azt, hogy ez a pillanat végleg pontot tett egy olyan karrier végére, amely sikerek és botrányok közt kanyargott. Ma azonban, a Bombonerában visszatért az isten, kihívóan a világ orra alá dörgölve, hogy Maradona nem hal meg egykönnyen. Láthatóan nem tud annyira felgyorsulni, hogy végigcselezzen az ellenfelein, majd gólt rúgjon, de nem fér hozzá kétség, hogy csaknem hibátlan passzokat ad, és továbbra is kitűnően lát a pályán. Pár percen belül értelmet ad egy gagyi meccsnek, olyan helyzeteket kialakítva, amelyek során csapata kapura lőhet. Amikor a találkozó utolsó percében végre megérkezik a gól, Maradonának nincs közvetlen szerepe benne. De olyan erős volt a jelenléte a mérkőzés során, hogy a stadionban összezsúfolt 60 000 szurkoló egyike sem tiltakozik, amikor a találatot a magáénak tulajdonítja. Amikor a labda a hálóba kerül, Maradona megfordul, és átrohan a pályán, győzedelmesen emelve karját családja, Coppola és a tévékamerák felé. Legutóbb akkor futott így a kamera irányába, amikor 1994-ben megszerezte a harmadik argentin gólt a görögök ellen – egyben első gólját azon a balszerencsés világbajnokságon. Ma, akárcsak akkor, azt akarja tudatni az emberekkel, hogy még mindig ő a legjobb, és nem lehet csak úgy padlóra küldeni. „Olé, olé, olé, olé, Diego, Diego!” – énekli a tömeg. Igen, az isten visszatért.

Hogy a látszólag végzetes bukás után ennek a feltámadásnak itt kellett megtörténnie, a Bombonerában, arra emlékeztet, hogy Maradonát valójában nem lehet elválasztani attól az országtól, ahol született és felnőtt. Az egyetlen biztos dolog Maradonával kapcsolatban az, hogy amikor meghal, történjen az bármilyen körülmények közt, a temetése Buenos Airesben ugyanolyan nagyszabású lesz, mint Evitáé, és még így is akadnak majd olyanok, akik nem fogják elhinni, hogy már nem él. Azt, hogy Argentína megőrül a fociért, leginkább a Boca-szurkolók szenvedélyes rituáléival lehet alátámasztani, a csapat drukkerei közül pedig sokan ugyanabból a szegény, bevándorlókkal és indiaiakkal keveredett rétegből kerülnek ki, amelyből Maradona is származik. Sokuknak azért mindennél fontosabb a foci, mert nem maradt semmi más, amiben hihetnének. Argentína régóta ontja magából a hamis prófétákat.

Minden valamirevaló argentin játékos arról álmodozik, hogy egy nap a Bocában játsszon. Maradona is ezt mondta, amikor nagyon fiatal volt, de ő egy lépéssel tovább ment. Beismerte, hogy dédelget még egy vágyat: megnyerni a világbajnokságot. Épp csak betöltötte a huszonegyet, amikor a Bocát bajnoki címhez segítette. A Bombonerába úgy tért vissza, hogy csapatkapitányként már elért egy világbajnoki győzelmet. Az 1986-os mexikói vébén nyújtott egyedülálló teljesítménye alapján kiérdemelte a minden idők legtehetségesebb futballistája címet. 165 centiméteres magassága ellenére, akaraterejének és egyensúlyérzékének köszönhetően, elképesztő mennyiségű fizikai megpróbáltatást állt ki, egyszerre volt meg benne Pelé ügyessége és szeme a játékhoz, valamint Johan Cruyff sokszínűsége. Azonban mindig úgy tűnt, hogy Maradonát nincs kihez hasonlítani. Amilyen nehéz volt őt kategorizálni, olyan könnyedén utasította vissza a klubelnökök kéréseit és a menedzserek regulázásait. Ebben rejlik a karizmája. Egy argentin sikertörténet nemzetközivé nőtt – ez bűvölte el Maradona honfitársait. Ez az, ami kárpótolja őket a saját történelmük számos ballépéséért. Maradona nemcsak identitástudatot nyújtott nekik, hanem menekülést is. Tisztaságot láttak a játékában, és költészetnek tartották.

Maradona széles körű népszerűsége azon a teljesítményen és megbecsülésen alapul, amelyet semmi másnak nem köszönhet, mint természet adta futballtehetségének. Amikor egy híradós bejátszásban a még kisfiú Diego megcsillantotta remek labdakezelését a viskóváros poros pályáján, már lehetett tudni, hogy legenda van születőben, a géniuszé, aki sikerre ítéltetett, és akinek útja a nyomorból a meggazdagodásig vezet. Ebből alakult ki a született tehetség mítosza, aki, noha mindent megtesz a győzelemért, időnként képes megmutatni, hogy még mindig szerelmes a játékba. Egy napon Maradona megfeledkezett arról, hogy mivé vált, egyszerűen csak kifutott a pályára, és játszott.

Temérdek anekdota kering a hírnevéről szerte a világon, amelyek általában többet árulnak el egy-egy országról, mint magáról az emberről. Kettőt azonban érdemes kiemelni közülük. Ezek ugyanis rávilágítanak arra, hogy Maradona mennyire felül tudott emelkedni a kulturális előítéleteken és az országhatárokon. Az első történetben egy argentin nőkből álló turistacsoport épp a piramisokhoz látogatott el, ahol egyiptomiak kezdték zaklatni őket. A nők egyre jobban kétségbeestek, mivel hiába kérték, nem hagyták békén őket. Aztán az egyiküknek eszébe jutott valami, amit a testvére, egy Boca-drukker mesélt neki az elutazása előtt, miszerint Maradona egyszer valahol a Közel-Keleten játszott egy barátságos mérkőzésen, és részt vett egy gyerekeket képző futballsuli felavatásán. Úgyhogy a nő tovább hátrált, és azt kiáltotta: „Maradona!” Ezt hallva az egyiptomiak leállították magukat, és a szex helyett egyből a focival kezdtek foglalkozni, a turisták pedig pár perccel később zavartalanul leléphettek.

A második sztori Maradonáról szól, amint épp a londoni metrón utazik, egy kalappal és egy hosszú kabáttal álcázva magát, amelynek gallérja elfedi az arca nagy részét. Ritkán látogat Angliába – épp az Oxford Union vitakörben tartott beszédet –, és szokás szerint késésben van, el akarja érni a gépét. A vendéglátója, egy fiatal argentin diák arról győzködi, hogy a Heathrow-ra gyorsabban kiér metróval, mint taxival. Rábólint, de csak azzal a feltétellel, hogy inkognitóban utazik. Minden a terv szerint halad, amikor az út vége előtt négy megállóval az egyik utas felismeri, és ezt hangosan be is jelenti. Mindenki tüstént abbahagyja a beszélgetést, és felkapja a fejét. Másodpercekkel később már az egész metrókocsi Maradona köré tömörül, autogramot kérve. A legtöbbjük angol. Az egyikük azt mondja, hogy nem felejtette el az „Isten kezét”, de emlékszik a meccs másik góljára is, amelyet világszerte a labdarúgás történetének egyik legnagyszerűbb találataként tartanak számon.

A tehetség csak egy része a Maradona-sztorinak. A mítoszt, miszerint Maradona maga az Isten, gazdasági érdekek, valamint nemzeti és regionális sajátosságok gerjesztik és használják ki. Maradonát már karrierje kezdetétől üzleti és politikai célokra használták fel. Imázsa átigazolási rekordokat állított fel, és szerepe volt abban, hogy a szponzorációk és a tévés jogok elterjedésével a nemzetközi labdarúgás egyre inkább a szabadpiac része lett. Maradona visszatérése a Bocába több szempontból is ciklikus volt. A mögötte álló tízmillió dolláros tévés megállapodást ugyanaz az üzletember intézte, aki az 1970-es évek végén aláírta Diego egyik első szponzori szerződését.

Maradona úgy döntött, hogy olyan országokban játszik, ahol a labdarúgás szétválaszthatatlanul összekeveredett egyfajta különösen szenvedélyes politikával, és ahol a sztárjátékosok a mai napig hatalmas médianyomásnak vannak kitéve. Nem volt teljesen tudatában annak, hogy ezzel olyan szerepet kellett játsszon, amely kívül esik sportága elvárásain. A Maradonát érő, nem éppen építő jellegű külső nyomás egy része olyan emberektől származott, akik orvosként hivatkoztak magukra, és akik cinikus módon Maradona, a „pénztermelő gép” rövid távú érdekeit helyezték előtérbe ahelyett, hogy hosszú távú, stabil emberi lényként való túlélését tartották volna szem előtt.

A tragédia, csakúgy, mint az inspiráció, amelyet Maradona élete nyújt másoknak, szegénységben töltött gyermekkorában gyökerezik. Elsőszülött fiúként és csibész utcagyerekként már fiatal korától gúzsba kötötte a teher, hogy focitehetségével elsősorban neki kell eltartania a családot, anélkül hogy lett volna ideje vagy végzettsége más lehetőségek után nézni. Emlékszem, amikor Maradona szülei, Chitoro és Tota mellett ültem egy Boca-meccsen, láttam, hogy különösen az anyja milyen megszállottan figyeli fiát a pályán.

Ugyanakkor nehéz másmilyen hátteret elképzelni Maradonának. A viskóvárosból ered a sikeréhség, és egy bizonyos kifacsart értékrend, amely a babonákon és az ügyeskedésen alapul. Az viszont már kevésbé egyértelmű, hogy mennyire alakult volna másként Maradona élete, ha másmilyen barátokat és menedzsereket választ, vagy ha más országokban játszott volna. A karrierje során elszenvedett személyes és szakmai kudarcaiért éppakkora felelősség terheli „belső körét” és egyes tanácsadóit, mint az orvosait. Úgy tűnik, Maradona életében túl sokan tévesztették össze a szolgai engedelmességet a hűséggel, és elnézték a hóbortjait, amikor nagyobb haszna lett volna a kritikának. Ugyanakkor nem teljesen igaztalanok Maradona vádjai, amikor rendszeresen álszentnek nevez egyes futballhatóságokat. A magas rangú tisztviselők, amíg nekik is érdekükben állt, rendszeresen szemet hunytak személyes gyengeségei felett, hogy aztán lecsapjanak rá, amikor úgy érezték, hogy már lejárt a szavatossága. Ebben Maradona valamennyi klubjának tisztségviselői, a válogatott szövetségi kapitányai, az Argentin Labdarúgó-szövetség és végül, de nem utolsósorban a FIFA, a nemzetközi labdarúgás első számú irányító szervezete a ludas. Nyilvánvaló vágyuk, hogy főleg kereskedelmi célokra hasznosítsák Maradonát, nem mindig szolgálta a labdarúgás érdekeit.

Ugyanakkor túlságosan egyszerű lenne Maradonát úgy ábrázolni, mint aki pusztán olyan körülmények áldozata, amelyeket nem tud befolyásolni. Valójában mindig is saját magában hordozta a legádázabb ellenségét és a legjobb barátját is. Egy eredendő jellembeli gyengeség miatt képtelen kezelni a sikerrel és a hírnévvel járó nyomást. Nem bírja elviselni, ha megérintik egy tömegben, ugyanakkor mély depresszióba esik, ha úgy gondolja, hogy a tömeg semmibe veszi, vagy ellene fordul. Akkor láttam Maradonát a legjobb passzban, amikor csak egy vagy két barátja társaságában volt, és valami olyan egyszerű dolgot csinált, mint ivott egy korty üdítőt, vagy pizzát evett. Ilyenkor nyugodtnak tűnik, jól érzi magát a saját bőrében és a világban, nagylelkű és szórakoztató. De láttam a legrosszabb formáját hozni is, amikor még nem szedte össze magát teljesen az előző éjszaka után, vagy elöntötte a frusztráció egy vereség miatt, ahogy ingerülten, kioktatva játszotta a királyt az alattvalóinak egy sajtótájékoztatón. El lehet gondolkodni azon, hogyan alakultak volna a dolgok, ha Maradona Spanyolország helyett Angliába szerződik, ahogy Ossie Ardiles tanácsolta neki. Lehet, hogy kisebb szükségét érezte volna, hogy másról is beszéljen a focin kívül. Az is lehet, hogy csendesebb, egyszerűbb magánéletet élt volna. Ugyanakkor Paul Merson drogfüggőségétől Eric Cantona kungfurúgásáig az angol foci is rendszeresen szolgál nagy port kavaró meglepetésekkel.

Maradona saját hazájának terméke marad. Politikája átgondolatlan ötletek katyvasza, amelyek soha nem állták ki a vita próbáját. Egy brit tévés dokumentumfilm 1995-ben megpróbálta őt radikális forradalmárként ábrázolni, azonban amikor Maradona Castrót dicséri, inkább csak azért teszi, mert szerinte ő az utolsó „igazi, tökös patriarcha”. Maradona politikai beállítottsága nem sokkal több egy kezdetleges, ám szenvedélyes nacionalizmusnál, amely bármelyik, uralmon lévő argentin kormány számára prédává teszi őt, legyen ez bármennyire is etikátlan.

Argentínában az angol fair playnél sokkal ismertebb, sőt elismertebb a viveza koncepciója. A szó eredeti jelentése élénkség, de a dörzsöltséget, trükközést szokták kifejezni vele, és sosem negatív értelemben. Argentína kulturális hőse egy gaucho (dél-amerikai „cowboy”), Martín Fierro, aki folyton zsiványkodik, de mindig megússza a kalamajkát. Maradona maga ismerte be egy 1994-es interjúban, hogy többet hozott magával a Buenos Aires-i viskóváros vivezájából, mint a provinciális Argentína becsületességéből.

A viskóvárosok lakóinak, vagyis a villeróknak az életére az is jellemző, hogy hűségesek a rokonok és barátok nagyon közeli köréhez, ami egyfajta törzsi összetartozást eredményez, és azt, hogy megvetik a hivatalos intézményeket. Ezért marad Maradona közszereplőként is rendkívül megközelíthetetlen. A sajtótájékoztatói gondosan manipulált események, ahol vagy félválaszokat ad, vagy csak arra felel, amire szeretne. Személyes interjúknál nagyon megválogatja, hogy melyik újságírónak mit tár fel magából, de olyankor is csak rövid időre teszi.

Mindez némileg megmagyarázza, hogy miért tartott sokkal hosszabb ideig a drogfüggősége, mint azt korábban tudni lehetett. Csak később ismerte be, hogy azért használt drogokat, hogy leplezze és elrejtse, mennyire széthullott az élete. Miután folyamatosan visszautasította, hogy beszéljen a témáról, 1996 elején adott egy gondosan megkomponált interjút a Gente magazinnak, amelyben megosztott pár részletet a függőségéről, és kiállt a gyerekek hatékonyabb drogellenes oktatása mellett.

Több mint tizennégy évig azzal indokolta elzárkózását a témától, hogy szerinte a nyilvánosságnak csak a tehetségével kéne foglalkoznia. Hasonló érvekkel került egyéb, a pályán kívüli életét érintő témákat is, mint kapcsolatát a nápolyi maffiával, vagy hogy Olaszországban született egy fia. Az álláspontja akkor lenne védhető, ha Maradona nem volna Maradona. Más szavakkal, ha nem a saját akaratából hágja át karrierje korlátait, egy olyan világba kerülve, amely akkora társadalmi felelősséggel jár, amekkorát ő nem tudott és nem is akart felvállalni.

Itt tűnnek ki legerősebben Maradona emberi hiányosságai. Akik feltétel nélkül dicsőítik, nagyra tartják a nyílt támadásait, amelyeket olyan emblematikus hatóságok ellen intéz, mint a FIFA vezetősége, vagy hogy védelmébe veszi a hátrányos helyzetűeket. A valóság az, hogy Diego Maradonának inkább volt ideje magára a FIFA nemzetközi futballkizsákmányoló gépezetének részeként, mint a szülei szegénységben élő korábbi szomszédaira Esquinában és Villa Fioritóban, inkább volt ideje kiállni a saját jogaiért, mint hogy példát mutatott volna a jövő focistagenerációinak, akiket megkísérthetnek a drogok, vagy elhagyhatják a gyerekeiket, akiknek megígérték, hogy felnevelik őket, vagy pezsgőzhetnek egy maffiózóval, mert Maradona is így tett.

Talán magának a sport elüzletiesedésének a tünete, hogy túl sokat várunk a leginkább elüzletiesedett sporttól, a futballtól, és hogy a labdarúgók túl sokat várnak el maguktól. Az biztos, hogy ez a könyv soha nem készült volna el, ha ez nem így van. Évekkel ezelőtt Maradona úgy vonult volna be a történelembe, mint egy újabb önimádó, nem túl intelligens focista, aki ugyanakkor a legjobb játékos volt, akit a sportág valaha kitermelt. Azonban már a saját korában legendává vált, emberek millióival a szárnyai alatt, ami viszont már nagy felelősséggel jár.

Maradonának van egy része, amely vitán felül áll – a varázslatos pillanatok, amelyekkel megajándékozta a futballvilágot, noha megesett, hogy ezeket elhomályosították a rossz bírói döntések, az ellenfelek amatőrsége vagy a helytelen menedzselés olyanok részéről, akiknek több eszük is lehetett volna. Legtragikusabb hibája mégis az, hogy kijelentéseivel és viselkedésével saját istenszerű státuszának mítoszát tartja fenn anélkül, hogy teljes felelősséget vállalna a kudarcaiért. Maradona túl gyakran pazarolta el a tehetségét, megtagadva az esélyt a rajongóitól – így persze magától is –, hogy tisztán és egyszerűen csak élvezzék a játékát, valóban Istennel az oldalán.

2.
Gyermek születik

A déli félteke egéről egy csillag tükröződött vissza a kórház hideg kőpadlóján, így jelezve Doña Dalma Salvadora Franco Maradonának fia, Diego születését. 1960. október 30-a volt, vasárnap – a misék és a futball napja.

Születésének pontos körülményeit a Buenos Aires-i munkásnegyedben, Avellanedában, egy Evita Perónról elnevezett kórházban legendák szövik át. Az egyik szerint, amelyet Doña Dalma maga nem erősített meg, de nem is cáfolt, elsőszülött fia rugdalózva jött világra, nem sokkal azután, hogy Doña megérezte az első fájdalmakat egy táncparketten. Doña Dalmából, vagy ahogy inkább ismerték, Totából kitört egy üvöltés, melyet sok évvel később kommentátorok visszhangoztak szerte a világon. „GÓÓÓÓÓÓÓÓL!” – kiáltotta az édesanya, majd az orvos felemelte a vérrel borított Diegót, és azt mondta: „Gratulálok, egészséges fia született, és rúg, mint a csacsi.” Így kezdte meg az útját ez a macsó gyermek az istenné válás felé.

Ha valaki szegénységbe születik, annak a játék – bármilyen játék – varázslattal bír. A kunyhóban, amelyben Diego Maradona a gyermekéveit töltötte, nem voltak se mackók, se elektronikus kütyük, volt viszont egy bőrlabda. Diego ezt Cirilo nagybácsitól kapta a harmadik szülinapjára, és felért számára egy gyémánttal. „Sokan félnek bevallani, hogy a nyomorból jönnek, de nem én – mondta később egy interjúban –, mert ha nem a viskóvárosba születek, nem lennék Maradona. Szabadon játszhattam, ez manapság a városi kölyköknek ritkán adatik meg. Volt terünk… hogy azt játsszunk, amit csak akarunk.” Majd hozzátette: „Az első focilabdám életem leggyönyörűbb ajándéka volt… Amikor megkaptam, egész éjjel úgy aludtam, hogy magamhoz öleltem.”

Napközben az üres placcokon rúgta a labdát, otthonában, Villa Fioritóban, Buenos Aires egyik szegénynegyedében. A labda esetlenül pattogott a köveken és a porban, az ifjú Diego azonban megtanulta első trükkjeit, és egyre több készségre tett szert a kezdetben zabolázhatatlannak tűnő játékszerrel.

Cirilo nagybácsi nem csak emiatt játszott fontos szerepet Maradona életében. Amikor még totyogó kisgyerek volt, és egy olyan kunyhóban élt, amelyben nem volt sem áram, sem víz, Diego egy este eltévedt a sötétben, és belecsúszott egy pöcegödörbe. „Diego, tartsd a fejed a szar felett!” – kiáltotta a megmentésére siető Cirilo, majd kihúzta a családi ürülékből, és átnyújtotta Totának, aki megtisztította a mocsoktól, és megnyugtatta a rémült, síró gyermeket. Három évtizeddel később, amikor Diego Maradona épp a drogok okozta depresszióban és önmarcangolásban merült el nyakig, és próbálta megfejteni a saját zavaros életét, ez a traumatikus élmény érzelmeinek és viselkedésének szimbólumává vált. Emléke felidézte benne túlságosan is rövid gyermekkorát, valamint megerősítette abban, hogy bármilyen mélyre zuhan is, mindig van esély a felépülésre.

A túlélés a viszontagságok ellenére már jóval azelőtt jellemző volt a Maradona családra, mint hogy a csillag megszületett. Maradona családfáját mind apai, mind anyai oldalról házasságon kívüli szálak teszik zavarossá, és a név eredetét is rejtély övezi. Viszonylagos bizonyossággal csupán két generációig lehet visszakövetni a felmenőket, a némileg elmaradott határvárosig, Esquináig, mely Argentína északkeleti, Corrientes nevű tartományában található, közel Paraguayhoz. Itt született és élt kora felnőttkoráig Maradona apja, Diego és anyja, Tota, mielőtt délre költöztek, Buenos Airesbe. Az idősebb Diego és Tota családja kevesebb mint 200 méterre lakott egymástól a Corriente folyó partján, egy kis településen, amely nem sokat változott a spanyol hódítók előtti idők óta, amikor a szubtrópusi Corrientes tartományt még a guarani indiánok lakták.

Az indián származású idősebb Diego – csakúgy, mint jövőbeli felesége – egy folyó menti, szűkös, nádtetős vályogkunyhóban nőtt fel. Egy vadászatból és halászatból élő, preindusztriális közösség élt errefelé, amelynek még a huszadik században is szenvednie és nélkülöznie kellett. Diego Maradona élete nem volt sokkal jobb egy rabszolgáénál, rakodóként dolgozott egy helyi szállítócégnek, gyümölcsöt, rizst és deszkákat pakolt uszályokra, melyek aztán a Buenos Aires-i kikötő felé vették az irányt. Kemény munka volt, és nem sok köszönet járt érte. „A patrón, vagyis a főnök annyit és akkor fizetett, ahogy és amikor kedve tartotta, és általában alig adott többet a semminél” – emlékezett vissza „Cacho” Galvaliz, aki egy műszakban dolgozott Maradona apjával.

A vállas és erős, tömzsi lábú idősebb Maradona egyszerű, keményen dolgozó emberként nagyfokú szolidaritásérzékével vívta ki magának a társai tiszteletét, valamint azzal, hogy meg tudott birkózni a nehézségekkel. Miután felépült egy munkahelyi balesetből, amikor is egy láda gyapot rakodásakor eltörte három bordáját, megkapta a „barát” és „bika” szavakból összeolvasztott Chitoro becenevet. Amikor nem akadt munka, Chitoro a közeli ültetvényekre és hegyekbe járt őzre, tatura és kígyóra vadászni, vagy egy fakenuval csukázni ment, ugyanolyan csapdát használva, mint a guaranik. Kemény munkával kiérdemelt szabadidejét azonban egy modernebb sport töltötte ki: vallásos rendszerességgel, minden vasárnap futballozott Esquinában.

Sok évvel később ellentét támadt a Maradona név és az angol labdarúgás világa közt. Azonban azt a focit, amelyet Don Chitoro Esquinában játszott, még kevesebb konfliktus övezte. Dél-Amerikában a játékot brit tengerészek honosították meg, akik a 19. század végén Montevideo, Santos, Rio de Janeiro és Buenos Aires kikötőiben rúgták a bőrt szabadidejükben, mialatt a hajóikat ki- és berakodták. Esquinában Chitoro és barátai ugyanilyen élvezetet találtak a játékban, amely nem került egy pesójukba se, és másoknak is szórakozást nyújtott. Egy tipikus vasárnap, dél körül Chitoro és fivére, Cirilo összegyűltek más rokonokkal és barátokkal egy egyszerű barbecue-re sós marhával vagy hallal, házi süteményekkel és több liter borral. Aztán a két testvér félrészegen elindult, hogy lejátsszák a délutáni meccsüket a helyi csapatban.

Juan Soto, Chitoro gyerekkori barátja így emlékszik: „Vasárnaponként mindkét fivér jól beivott foci előtt. Chitorónak, még ha részeg volt is, nem esett nehezére, hogy egyből játsszon. Nem az a típus volt, aki úgy érezte, be kéne melegítenie meccs előtt. Soha nem focizott igazán jól, de keményen hajtott. A jobbszélső posztján játszott, a régi 5-3-2-es formáció szerint. Csupán egyetlen emlékezetes gólja maradt meg bennem. A középpályáról rúgta el a labdát, amelyet a hirtelen feltámadt szél felkapott, és bekanyarított a hálóba a kapus feje felett, aki épp nem is tartózkodott a helyén.”

Esquina lakói azonban nem Diego Maradona apjára, Chitoróra, hanem a nagybátyjára, Cirilóra emlékeznek leginkább a futballtehetsége, valamint a bátorsága miatt. Fennmaradt egy régi, kifakult fénykép a San Martín focicsapatról, amely 1952-ben Esquinában megnyerte a helyi bajnokságot. A képen balról a harmadik a húszas évei elején járó Cirilo. Jóval alacsonyabb, mint a többiek a sorban, és van valami kihívó abban, ahogy ott áll, borotválatlanul, hanyagul fejére dobott svájcisapkájában. A kép nem tükrözi híven azt az odaadást, amellyel sikerre vezette csapatát. „Tapónnak”, vagyis dugónak becézték, mivel ösztönösségének és szívósságának köszönhetően a legerősebb kapura lövést is hárítani tudta. A meccsek után mindig felhúzta a pólóját, hogy megmutassa mellkasán a horzsolásokat és vágásokat, amelyeket az önfeláldozó védések során szerzett.

Ezek voltak azok a „harci sérülések”, amelyeket a Maradona család férfi tagjainak egy nemzedéke büszkén szerzett a pályákon, míg a nők otthon várták őket, és dolgoztak. Odahaza betöltött szerepét és meglehetősen egyszerű vallásosságát – amely szentelt vízen, valamint a szentekhez és Szűz Máriához intézett imádságokon alapult – Tota az anyjától, Salvadora Cariolochitól örökölte, aki dél-olaszországi bevándorlók leszármazottja volt, és tizenhét évesen hozta világra törvénytelen lányát. Totát csak tizennyolc éves korában ismerte el hivatalosan az apja, Atanancio Franco, a lány viszont úgy döntött, hogy összeköti az életét Chitoróval. Nem vesződtek drága esküvői ceremóniával egészen addig, amíg három gyerekük nem született (mindhárom lány) Esquinában – őket később még öt követte.

1950-ben, huszonegy éves korában Tota életében először elköltözött Esquinából és Chitorótól, hogy Buenos Airesbe menjen. A tartományokból a fővárosba település egy belső migrációs folyamat volt, amelyet Juan Perón ezredes és második felesége, Evita támogatott a háború utáni években. Perón csodálta Mussolini és Hitler nemzetiszocializmusát, és azt, hogy a sportot egyaránt fel lehet használni a politikai ügyeskedések elleplezésére és a nemzeti egység tudatának feltüzelésére. Erősen hitt a futball tömegek közti elterjesztésében is, magát büszkén a nemzet „első számú sportemberének” nyilvánította, és állami pénzekkel támogatta a nemzeti és a helyi csapatokat. Ennek egyik legfőbb eszköze az Eva Perón Alapítvány volt, amely felett Evita páratlan hatalommal bírt. Kezdetben az alapítvány tőkéje onnan származott, hogy minden munkavállaló éves béréből levontak kétnapi fizetést. Később azonban úgy növelték a bevételt, hogy egyes minisztériumok költségvetését csapolták meg, valamint „önkéntes” hozzájárulásokat szedtek be cégektől és magánemberektől.

Szegénységben élő, amatőr focistaként Chitorót és Tapónt is könnyen elvarázsolta Perón ígérete egy „új Argentínáról”, mely a fizetéseknek a munkásosztály javára történő újraelosztásán alapult. Az ő csapatuk is kapott abból a támogatásból, amelyet az alapítvány az ifibajnokságoknak osztott szét szerte az országban. Álmodozhattak jobb fizetésről és biztosabb munkahelyekről is az állami vállalatoknál, amelyeket Perón Buenos Airesbe koncentrált. Az ígéret úgy szólt, hogy a főváros többé már nemcsak a földbirtokosok, angolok és lovaspóló-játékosok kiváltsága lesz, hanem lehetőségeket teremtenek a Perónt hangosan éltető descamisadóknak is, akik 1945. október 17-én hatalomra juttatták a populista ezredest.

A Buenos Airesbe költözést Chitoro elsőre kevésbé találta csábítónak, mint Tota. A férfi számára a gyárak és a városi közlekedés iparosodott világa fényévekre volt a folyó menti, vidéki élettől, amelyben ő és indián ősapjai felnőttek. Ezzel szemben Tota úgy gondolta, nem sok minden van, ami miatt Esquinában maradna. Olasz felmenői egy jobb élet ígéretében jöttek Argentínába, és ő még nem talált rá erre. Eva Perón példája azonban arra ösztönözte, hogy továbblépjen. Evita maga is házasságon kívüli gyerek volt, szintén vidéki származású, mégis egész Buenos Airest magáénak mondhatta.

Tota nem keresett vagyonokat a fővárosi robotolással, de a fizetett gürcölés még így is jobb volt, mint önkéntes háziasszonynak lenni Esquinában. Háziszolgakánt alkalmazta egy gazdag család, és a Perón által megszabott minimálbérért mosta mások ruháit, etette gyerekeiket. Amikor két éven belül visszatért Esquinába, azt látta, hogy a férje munkalehetőségei rosszabbak, mint valaha. Ironikus módon, mivel Chitoro munkaadója Perón-ellenes volt, férje politikai okok miatt vált munkanélkülivé. A „főnökét” állandóan megbírságolták és zaklatták a helyi hatóságok. Emellett ráadásul az üzlet is visszaesett, mivel hanyatlóban volt a folyami áruszállítás. Tota meg volt győződve arról, hogy a túlélés egyetlen esélye az, ha az egész család csatlakozik hozzá Buenos Airesben. Az anyjával és a legkisebb lányával tért vissza a fővárosba. Chitoro és a többiek pár héttel később követték őket, miután a férfi vonakodva ugyan, de eladta a halászcsónakját.

Folyami gőzössel utazott le a folyón, lassan maga mögött hagyva azt a természetes világot, amelyet tisztelt és szeretett – a deltát, amelyet hüllők és madarak népesítettek be, és amelynek partját fűzfák, eukaliptuszfák és úszó virágok szegélyezték. Amikor a hajó Buenos Aires kikötőjébe ért, szeme és füle alig tudott mit kezdeni a sok betonnal és zajjal. Nem sokkal azután, hogy csatlakozott a feleségéhez, erős bizonytalanságérzete még jobban eluralkodott rajta. Tota egy átmenetileg ingyenes szálláshelyre költözött néhány rokonához. Azonban a szerény kényelemnek, amelyet Villa Fiorito egyik törvényesen bejegyzett háza a kevés közül nyújtott, pár napon belül vége szakadt, amikor a rokonok megörököltek egy házat Buenos Aires egy másik részén, és megkérték Maradonáékat, hogy keressenek maguknak új lakhelyet.

A család illegális földfoglalóként egy viskóba költözött, amelyet Chitoro épített fémhulladékból, elszórt téglákból és kartonból. A kunyhó nagyjából akkora volt, mint annak a háznak az előszobája, ahol Tota dolgozott. Három dobozszerű szobából állt, amelyeket zsákfüggönyök választottak el egymástól, nem sok esélyt hagyva a magánszférának. Szűkös, kezdetleges lakhely volt, ahol nem volt helye a titkolózásnak, és ahol az anya és az apa szerepe, a nőé és a férfié, élesen kirajzolódott egy fogékony kisgyerek szeme előtt.

Mire Maradonáék Villa Fioritóba költöztek, Perónt már megbuktatta egy katonai puccs, Evita pedig elhunyt méhnyakrákban. A Perón-rezsim ellenfelei nem voltak restek közszemlére tenni az ékszereket és a több mint 300 ruhakölteményt, melyeket Evita hordott rövid életű alelnöksége alatt. Perónt leírták náci diktátorként, a mítosza azonban fennmaradt. Az argentin munkásosztály és a nincstelenek a peronizmust a remény, az igazság és a felszabadulás dogmájaként tisztelték évtizedeken át. A futballstadionok lelátóiról a „Perón, Perón, Perón” kiáltások és férfias bátorságát dicsőítő himnuszok visszhangzottak. Evita továbbra is szentként élt a köztudatban, a halálára titokzatos mártíromságként tekintettek. Oltárokat emeltek a tiszteletére, sokan Szent Évához imádkoztak; több millió argentin továbbra is róla álmodott, meggyőződve arról, hogy vissza fog térni. Evita egykor kinyilatkoztatta, hogy „minden peronista asszony az otthona szíve, a mértékletesség őrzője lesz, kerülni fogja a pazarlást, csökkenteni fogja a fogyasztást, és növelni a termelést”. Így váltak az argentin háziasszonyok, akármilyen szegények voltak is, „a nemzet sorsának úrnőivé”. Szintén Evitának köszönhetően a nők szinte teljes passzivitásba sodródtak a feleség és az anya szerepében. A valódi önkiteljesedést a lemondás, az önfeláldozás és a férj akaratának való behódolás jelentette.

Amikor Diego Maradona megszületett, sorsát megpecsételték a körülmények. A három nővére után Diego azzal a súlyos felelősséggel jött világra, amely az elsőszülött fiúkra nehezedik a latin és a harmadik világbeli országokban. Az élethez való hozzáállását tovább színesítette az a társadalmi és politikai környezet, amelyben a családja mozgott. Sokat elárul, hogy Diego Maradona élete során különösen egy képet őrzött ereklyének kijáró tisztelettel a szobájában: a fotón a felnőtt Maradona látható Perón ezredes oldalán. Az egykori elnök és a labdarúgó azonban soha nem találkoztak – Perón halálakor Maradona még csak tizennégy éves volt, a példaképe csupán oda volt montírozva.

Diego kora gyermekkora nagy részét a nővérei, valamint két hasonló gondolkodású, erős akaratú nő, a nagymamája, Salvadora és az anyja, Tota mellett töltötte, akik imádták őt. Megtanították neki, hogyan kell a Szűzanyához imádkozni és keresztet vetni, ugyanakkor belenevelték azt a felelősségérzetet is, amely a legidősebb fiúk sorsa.

Míg a nők Diego nevelésével voltak elfoglalva, Chitoro állást kapott egy olyan helyen, ahol ereje és eredendő sztoicizmusa – csendes ember volt, aki ritkán panaszkodott – segítette a túlélésben: egy közeli csontlisztgyárban. Minden reggel hat órakor magára hagyta alvó családját, és végigsétált a poros csapáson, amely a viskóktól a szennyezett Riachuelo folyóhoz vezetett. A Riachuelo színe olyan volt, mint a sűrű olaj, a poshadt vizet barnás buborékok tarkították. Bűzlött. Hal nem volt benne, csak felgyülemlett veszélyes hulladék a közeli tímárműhelyekből és cellulózgyárakból, valamint döglött tehenek és gyilkosságok áldozatainak rothadó húsa. Amikor Perón hatalomra került, több ezer descamisado kelt át a Riachuelón. A folyó azóta visszanyerte korábbi státuszát mint nem hivatalos határ a Buenos Aires-i gazdagok és szegények között.

Amikor reggelente megérkezett a gyárba, Chitorónak kétsége sem volt afelől, hogy a határ melyik oldalán van épp. Akkoriban Argentína még mindig a világ egyik legfőbb marhahúsexportőre volt, és a húsipar az ország egyik legnagyobb foglalkoztatója volt. A csontzúzás, akárcsak a cserzés, ugyanakkor az egyik legrosszabbul fizető és legegészségtelenebb munkának számított. Az egészségügyi és biztonsági intézkedések minimálisak voltak az iskolázatlan, tapasztalatlan munkaerő számára. Hajmeresztő állapotok uralkodtak, állította Máximo Arumayo bolíviai munkás, aki nem sokkal azután vándorolt Villa Fioritóba, hogy Maradonáék Corrientesből odaköltöztek. Arumayo pont Maradonáékkal szemben húzott fel egy viskót. Sokszor látta, ahogy Chitoro reggel útnak indul, majd kimerülten ér haza a tízórás műszak után. „Kemény, kemény munka folyt abban a gyárban – emlékezett vissza Arumayo. – Nagyon egészségtelen. Hivatalosan marhacsontokat zúztak, de emellett mindenféle más csontokat is bevettek. Nem számított, hogy beteg vagy már rég kimúlt állattól származott, és az sem, ha emberi testhez tartozott. Mindent rátettek a futószalagra. Borzalmas volt a zaj és a por. A munkások nagy része tüdőbajt kapott, és korán nyugdíjazták őket. Chitorót azonban megmentette a fia.”