részlet

Corvina

Copyright © Paul Lendvai, 2022

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Paul Lendvai: Vielgeprüftes Österreich. Ein kritischer Befund zur Zeitenwende,
Ecowing Verlag, Salzburg–München, 2022

Hungarian translation © Nádori Lídia, 2023

A könyv megjelenését a Bundesministerium für Kunst, Kultur, öffentlichen Dienst und Sport támogatta.

A kötetet tervezte: Karcagi Klára
A borító Shutterstock.com/A.Aruno és Shutterstock.com/Schwabenblitz grafikáinak felhasználásával készült

Kiadja 2023-ban a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6937 3

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Előszó

A múlt terhe

Mítosz és valóság: a Habsburgok öröksége

Hitler árnyéka tegnap és ma

Az FPÖ hullámvasútja: Friedrich Petertől Jörg Haiderig

Ausztria „megfigyelés alatt”

Karl Renner és Bruno Kreisky: a szociáldemokrácia két nagy alakja

Elvek helyett pénz: a szociáldemokrácia hanyatlása

Az ÖVP: Európa legfurcsább néppártja

Wolfgang Schüsseltől Sebastian Kurzig: az eredeti és torz másolata

Az „igazi” osztrákok és a Zöldek

Ausztria, 2022: szomorú összkép

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek és források

Irodalomjegyzék

Névmutató

Előszó

Többszörösen is a kisebbséghez tartozom Ausztriában: idegen akcentussal beszélő magyarként élek egy német nyelvű országban, zsidóként katolikusok és protestánsok között, rokonok nélkül, mivel néhai feleségem, Margaret angol volt, drága feleségem, Zsóka pedig tősgyökeres budapesti, akárcsak én.

És mindennek ellenére vallom, amit Joseph Roth is ír A Kapucinus kriptában: Ausztria „nem állam, nem haza, nem nemzet”, hanem „az egyetlen nemzetfeletti nemzet a világon”, az egyetlen ország, legalábbis számomra, ahol én is, akárcsak egykor Roth, lehetek „egyszerre hazafi és világpolgár”.i Jelen kötet kritikai folytatása Az osztrák titok. 50 év a hatalom kulisszái mögött című munkámnak, amely 2008-ban a legnépszerűbb politikai könyv volt Ausztriában. Ez a mostani a korábbinál keményebb ítéletet mond a politikai szereplőkről, reményeim szerint nem igaztalanul.

Egy sokat próbált új osztrák ír ebben a könyvben a sokat próbált Ausztriáról,ii arról az országról, amely 1957. február 4-én befogadott, mint előttem sokakat, 1959. szeptember 29-én pedig állampolgárságot adott. Írásom kritikus szeretetből és mélyen gyökerező hálából, ugyanakkor a jövő iránti aggodalomból is született. Több mint ötven politikussal és közéleti szereplővel beszélgettem (nevük a könyv végén, a köszönetnyilvánításban szerepel), a jelenkor történetével foglalkozó elemzéseket és dokumentumokat dolgoztam fel, és összefoglaltam személyes élményeimet is.

Nem azzal a kérdéssel foglalkozom, hogy „Mi jön most?”, hanem tanulságokat igyekszem levonni a múltból, hogy rámutassak: mi az, amit el kell kerülnünk, és mi az, amit meg kell tennünk. Ebben az értelemben könyvem figyelmeztetésnek is tekinthető.

Bécs, 2022. június

A múlt terhe

A hatvanas években történt, amikor megkezdődtek a tárgyalások a semleges Ausztria bevonásáról az európai integrációba, a Szovjetuniónak, az osztrák államszerződés egyik aláírójának a gyanakvásával dacolva. Az Osztrák Gyáriparosok Szövetségének elnöke, Franz Josef Mayer-Gunthof sajtótájékoztatóján a New York Times bécsi tudósítója, Mike Handler kissé ingerülten megkérdezte: „Miért beszél folyton az elnök és több interjúalanyom is ennek az országnak a »különleges helyzetéről«?”

Mayer-Gunthof, aki Oxfordban szerzett diplomát, folyékony angolsággal rögtönzött kiselőadást tartott az 1945-ben kikiáltott osztrák második köztársaság kanyargós útjáról az Osztrák–Magyar Monarchia összeomlásától kezdve, a náci korszakon és a II. világháborún át az államszerződésben rögzített teljes függetlenség kivívásáig. Az alapító nemzedék tagja volt, büszke arra, hogy elsőként folytatott sikeres tárgyalást a londoni Hambros Bankkal az Ausztriának nyújtandó hitelről. A Financial Times fiatal bécsi tudósítójaként – és nyilván újdonsült osztrák állampolgárként is – nagy hatással volt rám az az elegancia és meggyőző erő, amivel megvédte az osztrákok áldozatmítoszát és a különutasságot a politikai tömbök között.

Csak utólag visszatekintve, a hat évtizeden át közvetlenül tapasztalt és tanulmányozott „Ausztria-komplexum” ismeretében jöttem rá, mennyire alapvetően meghatározta a jelenet azt, ahogyan az osztrák történelemmel foglalkoztam – de éppily meghatározók voltak az akkori külügyminiszterrel, Bruno Kreiskyvel vagy történész barátaimmal, köztük Adam Wandruszkával vagy Norbert Leser társadalomfilozófussal folytatott beszélgetéseim. Kétség nem fér hozzá: Ausztriához fűződő viszonyom rendíthetetlen alapja, főleg válsághelyzetekben, máig a végtelen hála érzése amiatt, hogy ettől az országtól és lakosaitól a „sötét időkben” (Bertolt Brecht) nemcsak útlevelet, de új hazát is kaptam.1

Ugyanakkor minden szolidaritásom mellett dőreség volna szemet hunynom az ország belpolitikai helyzetének és nemzetközi pozíciójának romlása fölött, főleg a Kreisky-korszak (1970–1983) után. Az ORF kelet-európai szerkesztőségének tudósítójaként, később főszerkesztőjeként, valamint a Radio Österreich International intendánsaként nemcsak az ország fellendülését éltem át, hanem a töréseket és a válságokat is, nem utolsósorban azoknak a mértékadó politikusoknak a szavain keresztül, akikkel személyes kapcsolatban álltam. Ezek a személyes benyomások és tapasztalatok határozzák meg azt is, ahogyan a következő fejezetekben a kortörténeti fordulatokat és a múlt örökségének szerepét elemzem.

Az identitás kérdése

Bármit mondunk is a mai Ausztriáról, a következő tézisből kell kiindulnunk: „Nincs még egy történeti képződmény Európában, amelynek létezése oly erősen összekapcsolódna tagjainak identitásproblémáival, mint Ausztria.”2 Ez a megállapítás Friedrich Heertől, a második köztársaság legjelentősebb gondolkodójától származik. Ezt a termékeny és nemes szellemű szabadgondolkodót – „múlt felé forduló prófétát” (Gerhard Roth) – többszöri kísérlet ellenére sem nevezték ki professzorrá a Bécsi Egyetemen, ami Sigmund Freud esetére emlékeztet. A pszichoanalízis korszakos jelentőségű alapítóját zsidósága miatt tartották távol az egyetemtől, Heert szellemi nyitottsága miatt. Emlékszem utolsó, rövid találkozásunkra, nem sokkal halála előtt. Írt egy szöveget az Europäische Rundschau számára, amellyel az Ausztria provincializálódásáról folytatott vitához szólt hozzá, és ebből az alkalomból meghívott beszélgetni parányi irodájába a Burgtheaterbe, ahol dramaturgként dolgozott. A szakadék, ami a nemzetközi hírneve és aközött tátongott, ahogyan a hivatalos Ausztria bánt vele, egyszerre provokálta és igazolta keserű diagnózisát: „A második köztársaság belső történetírása főleg azzal volt kénytelen foglalkozni, hogy Ausztria kulturális funkcióinak kiépítését hogyan akadályozza két fő nemzeti tehertételünk: az irigység és az önérdektől mentes gonoszság.”3

A gyűlölet és a szeretet elegye, amely oly sok osztrák író kapcsolatát jellemzi a hazájával, azzal függ össze, amitől Ausztria „különleges eset”: ahogyan kötéltáncot jár az ország külföldön történő démonizálása és a bűnök otthoni bagatellizálása között a nemzetiszocializmussal való mély összefonódása miatt. Az I. világháború után szétvert Duna-menti Monarchia csődtömegéből mesterségesen létrehozott Csonka-Ausztriát „republikánusok nélküli köztársaságnak”, „létjogosultság nélküli országnak”, „név nélküli országnak”, „szív nélküli államtestnek” nevezték.

Az osztrákok külvilág felé megjelenő képének és önképének ezen dialektikája, amely megannyi klisé és előítélet kialakulásához vezetett, csakis akkor válik érthetővé, ha látjuk a hátteret: az Osztrák–Magyar Monarchia szétesését, a mintegy 680 ezer négyzetkilométeres államalakulat összezsugorodását 84 ezer négyzetkilométerre, az 51 milliós lakosság lecsökkenését 6,5 milliósra; azt, ahogyan „Európa legszínesebb, legtöbbféle népet vegyítő olvasztótégelye” (Friedrich Umlauft) megcsonkított kisállammá változott. A dualista monarchia területét tekintve mégiscsak Európa második, lakosságszámát tekintve harmadik legnagyobb állama volt. Az „Anschlusshoz” vezető út, a német csapatok bevonulásának ünneplése, a Heldenplatzon összegyűlt tömeg bódulata sem lenne érthető és megmagyarázható anélkül a törés nélkül, amit a Monarchia összeomlása jelentett.

Ebben az „államban, amelyet senki nem akart” (Hellmut Andics), maga a 20. századi osztrák identitásprobléma ölt testet, vagyis az, hogy állampolgárainak „legelőször is meg kellett tanulniuk osztráknak lenni”,4 már csak azért is, mert a Monarchia német anyanyelvű lakosait egyszerűen németeknek nevezték. Ugyanakkor magukra államalkotó nemzetként tekintettek, nemcsak a birodalom német nyelvű fele, hanem az egész Habsburg Birodalom vonatkozásában. Az államot, amelyet senki nem akart, „Német-Ausztriának” nevezték, s ezen olyan köztársaságot értettek, amely „a Német Birodalom része”. A II. világháború után a győztes hatalmak megtiltották Ausztria egyesülését Németországgal, így az ország nevét is meg kellett változtatni: „Német-Ausztria” helyett „Osztrák Köztársaság” lett a neve.

Stefan Zweig írta irodalmi testamentumában, A tegnap világában: „Tudomásom szerint a történelemben először fordult elő ez a paradox eset, hogy egy országot rákényszerítenek az önállóságra, melyet maga a leghevesebben elutasít.”5 A politikai elit, főként a szociáldemokraták és persze a nacionalisták – a keresztény-szociális konzervatívok kevésbé – elutasították ezt a torzóállamot. Mindannyian – beleértve Karl Rennert, az első köztársaság kancellárját és a második köztársaság elnökét ugyanúgy, mint ellenlábasát, Otto Bauert, aki még emigrációban is a szociáldemokrácia kiemelkedő alakja volt – a Németországhoz csatlakozást pártolták.

Hogy az „Anschluss” gondolata milyen mélyen gyökerezett az osztrák politikai elitben, annak egyik legékesebb bizonyítéka egy történet Adolf Schärfnek, a II. világháború utáni első szociáldemokrata pártelnöknek, későbbi államelnöknek (1957–1965) az önéletrajzi könyvéből. 1943 kora nyarán Bécsben egy német szociáldemokrata arra biztatta Schärfet és az osztrák elvtársakat, hogy támogassák a Hitler ellen tervezett felkelést, biztosítva őket, hogy az „Anschluss” Hitler bukása után is fennmarad. Schärf így riposztozott neki: „Az Anschluss halott. Az osztrákokból kiölték a Német Birodalom szeretetét…” Gordon Brook-Shepherd brit történész, az osztrák történelem jó ismerője mindazonáltal felhívta a figyelmet arra, hogy Schärf híres mondatát Ausztriában „gyakran idézték ugyan, de egyetlen osztrák sem gondolt bele, hogy egy ilyen intelligens és tiszteletre méltó férfinak, mint Schärf, öt évig kellett nácik és fritzek között élnie ahhoz, hogy feladja régi szocialista álmát – és akkor is csak azért, mert egy német megpróbálta ezt az álmot életben tartani.”6

Der Kampf um die österreichische Identität (Harc az osztrák identitásért) című, nagyszerű művében Friedrich Heer arra hívja fel a figyelmet, hogy az első köztársaság 1918 és 1938 közötti „permanens polgárháborúja” az osztrákok egymásnak feszülő, de a mélyben egymással rokon identitásválságainak következménye volt. Túl azon, hogy 1947-ben, a családtagokat is beleszámítva, közel 540 ezer regisztrált nemzetiszocialista élt az országban,7 Brook-Shepherd becslése szerint az 1948-as amnesztiát megelőzően a lakosság negyede meg volt fosztva a választójogától. A zsidó tulajdonban lévő mintegy 70 ezer lakás, üzlet és vállalkozás árjásítása elősegítette „a példátlan tömeges amnézia beálltát”, állapítja meg szarkasztikusan Brook-Shepherd: „Tíz évvel az Anschluss, és nem egészen három évvel a hitleri terror vége után máris szelektívvé vált az osztrákok emlékezete, és így a lelkiismerete is.”8

Friedrich Heer is arra mutat rá fent említett művében, hogy az osztrákok identitásválságainak „kényes témáját” a megszálló hatalmak árnyékában a vezető politikusok éppúgy elfedték, mint a sajtó. Csak az 1955-ös államszerződést követően tették fel maguknak a kérdést az emberek, megkésve és vonakodva: „Mi az, hogy Ausztria? Mit jelent osztráknak lenni? Milyen létértelme [kurzív az eredetiben] van annak, hogy valaki osztrák? Van-e olyan, hogy osztrák nemzet?”9 Heer ugyanitt összefoglalja azt a szenvedélyes vitát is az osztrák nemzet létezéséről, amely a Friedrich Torberg által kiadott Forum havilap hasábjain jelent meg 1955-ben és 1956-ban, és amelyet a történész Ernst Hoor figyelmeztetése robbantott ki. Hoor szerint, aki Ausztriát „második német államként” jellemzi és „német küldetést” tulajdonít neki, „Ausztria-ellenes történelemhamisítást” hajt végre, amely aláássa „nemzeti és államközösségünk még mindig ingatag alapjait”.

Osztráknak vallod magad?

Akkoriban, de még évtizedekkel később is, az osztrák nemzetről nem pusztán elvont vitákat folytattak. 1956-ban minden második megkérdezett azt állította, hogy Ausztria nem nemzet. 1964-ben csak a lakosság 47 százaléka vallotta magát osztrák nemzetiségűnek; mindazonáltal 23 százalékuk úgy vélte, „az osztrákok lassan kezdik nemzetnek érezni magukat”. Noha az 1970-es évek végére kétharmadra emelkedett a magukat osztrák nemzetiségűnek tartók aránya, és 16 százalékra csökkent azoké, akik nem így tekintettek magukra, Heer egy 1978-ban, az Osztrák Szakszervezeti Szövetség Solidarität című lapjában publikált cikkében, amelyben iskolásokkal és egyetemistákkal folytatott beszélgetéseinek tapasztalatait foglalta össze, igen pesszimistán látta a helyzetet: „Tanulóink még mindig jóformán semmit nem tudnak a közelmúlt történelméről […] Miért kenik el, hallgatják el vagy bagatellizálják az iskolában azokat a súlyos eseményeket, amelyek 1938. március 13-ához vezettek?? Egyszerű az ok: mert a történelem fájdalmas. Szinte valamennyi idősebb osztrák, de azok a fiatalabbak is, akik az első köztársaság és a Harmadik Birodalom idején sikert vagy kudarcot megélt szüleik révén érintettek – a családtörténet a történelem egyik legkényesebb területe –, mind sebhelyeket viselnek. És nem szívesen beszélnek ezekről a sebhelyekről […] Ausztria tragédiája azoknak az embereknek a tragédiáiból áll össze, akik nem birkóztak meg a múltjukkal, még ma sem, mert ha csak kicsit is megkapargatjuk őket, kiderül, hogy nem birkóztak meg vele, és ezért nem akarnak beszélni róla. Azt pedig végképp nem akarják, hogy az »ő« gyerekeik, akik nem is hozzájuk tartoznak, hanem a néphez, Ausztria társadalmához, megtudjanak valamit erről az iskolában.”

A német-osztrák problematikának vannak a határokon túlmutató aspektusai is. Ezt támasztja alá az az élénk vita, amelyet Karl Dietrich Erdmann, Kielben élő történész váltott ki 1986-ban megjelent, „Drei Staaten – zwei Nationen – ein Volk?” (Három állam – két nemzet – egy nép?) című cikkével. Erdmann a Német Szövetségi Köztársaság és a Német Demokratikus Köztársaság mellett Ausztriáról harmadik államként és második nemzetként beszélt. Mi több, „Európa német közepének háromállamúságát”, sőt „háromfelé tagolt Németországot” emlegetett. Az osztrák történészek nagy többsége vehemensen elutasította, „elfogadhatatlannak”, „abszurdnak” nevezte Erdmann téziseit. Gerald Stourzh, az elismert történész óva intett „az újbóli bekebelezés tendenciájától” és a nagynémet gondolat felélesztésétől, a „birodalomba való visszatérés talán nem is egészen muzeális vágyától”. A nemzetközi összefüggésbe került vitát az a kérdés robbantotta ki, hogy a Nyugat-Berlinben tervezett Német Történeti Múzeum koncepciójába bevonják-e Ausztria történelmét. A múzeum szakértői bizottságának Erdmann is a tagja volt.10

A legerősebb médiavisszhangot kiváltó politikai vitát, ráadásul 1988-ban, az „Anschluss” ötvenedik évfordulóján, Jörg Haider robbantotta ki, aki akkor Karintia tartományi kormányzója volt. Az osztrák közszolgálati televízió adta le azt az interjút 1988. augusztus 18-án, amelyben Haider „ideológiai torzszülöttnek” nevezte az osztrák nemzetet. „A néphez tartozás egy dolog, az állampolgárság egy másik dolog”, fejtegette. Ez a kijelentés híven tükrözte az Osztrák Szabadságpárt, az FPÖ viszonyulását a német nacionalizmushoz és a nemzetiszocializmushoz. Később, de még Haider irányítása alatt az FPÖ, amely mind a mai napig, Herbert Kickl vezetésével is „a haza pártjaként” aposztrofálja magát, hazafias irányt vett, idegenellenessége ugyanakkor változatlan maradt.

1955 az államszerződés és a semlegességi törvény megalkotásának, ennek a két fontos identitásképző aktusnak az éve. Ez után „az államból, amelyet senki nem akart” fokozatosan olyan állam lett, „amelyet mindenki akar” (Rudolf Burger). Hiába kritizálták tartalom nélküli formalitásként a semlegesség elvét, 2019-ben a megkérdezetteknek még mindig a 79 százaléka ragaszkodott hozzá.11 Az osztrák nemzet elfogadottsága 2007-re ért a csúcspontra, akkor a megkérdezettek 82 százaléka kifejezetten elfogadó volt, míg 8 százalék szerint Ausztria a nemzetté válás útján halad. Mindössze 7 százalék vélte úgy, hogy Ausztria nem nemzet.

Az új patriotizmus

Ez a gyors identitásképződés – ami nyilvánvalóan nem független a két vesztes világháborút, a nagyhatalmi pozíció, majd a függetlenség elveszítését követő, ezekkel dacoló gazdasági sikertörténettől – történeti távlatban is szinte példátlannak nevezhető. Mint annyi mindennel, ezzel kapcsolatban is Bruno Kreisky, a 20. századi Ausztria talán legjelentősebb államférfija fogalmazott a legtalálóbban. 1980 tavaszán, az államszerződés 25. évfordulója alkalmából folytatott hosszú beszélgetés során többek között ezt mondta nekem: „Az osztrák patriotizmus azért annyira meggyőző, mert annyira magától értetődő, természetes, és oly kevéssé plakatív. A »Deutschland, Deutschland über alles«, amit mindig is úgy kellett érteni, hogy mindenek és mindenki fölött áll, akárcsak az osztrák verzió, amely szerint Ausztria az egész földrész ura – ezek a formulák ma már nem érvényesek a valódi patriotizmus számára. A valódi hazafiság viszonylag csöndes, csak a saját országáról beszél, és ezzel kapcsolatban nem bocsátkozik vitába. A mostani fiatalok között nem is zajlik az a vita, ami az én fiatalkoromban, hogy Ausztriának kell-e léteznie, maradjon-e fenn, vagy sem. Ma már mindenki magától értődőnek tekinti, hogy Ausztria olyan, mint Svájc, és olyan helyzetben van, mint Hollandia.”12

Németország iránti, Habsburgok iránti vagy Monarchia iránti nosztalgiáról hosszú évek óta nem beszélhetünk. Ugyanakkor, ellentmondva annak a „csöndes patriotizmusnak”, amelyet Kreisky 1983. szeptember 28-án, parlamenti búcsúbeszédében is magasztalt, a sportközvetítések alkalmával kínosan, nemzetközi összehasonlításban is rekordgyanús hangerővel harsan fel az osztrák nemzeti büszkeség hangja. Oliver Rathkolb történész Die paradoxe Republik (A paradox köztársaság) című, alapvető fontosságú munkájában alkalmazza az „ausztroszolipszizmus” kulcsfogalmát. Szerinte a permanens és beteges énközpontúsággal magyarázható a nemzeti büszkeség túlburjánzása, amelynek gyökereit a Monarchia utolsó évtizedeinek nemzetiségi konfliktusaiban, illetve a német nyelvű kisebbségnek a többi kisebbséggel szembeni dominanciájában látja (ez utóbbi alól kivétel a magyar kisebbség a kiegyezés után). Ugyanebben a munkájában foglalja össze Rathkolb a nemzet és az identitás definíciós vitáit, hangsúlyozva az osztrák nemzet mint államnemzet, mint „politikai akaratközösség” általános elfogadottságának trendjét.13

Később még vissza fogok térni a folyamatosan a mélyen gyökerező kisebbrendűségi érzés és a mértéktelen túlértékelés között ingadozó nárcisztikus önfelfogás indokaira. A sikerélmény és a változás mértéke a második köztársaság idején az elsőhöz képest azon is lemérhető, hogy a németek alkotják ma az Ausztriában élő külföldi állampolgárok messze legnagyobb csoportját. 2021. január 1-jén 208 732 német állampolgár élt Ausztriában, míg 2011 elején még csak 144 102. Ki gondolta volna, hogy a kis szomszéd a Németországból kivándorlók kedvelt célországa lesz az EU-n belül? Kell-e ennél jobb bizonyíték arra, hogy a politikai és gazdasági életképesség jegyében sikerült megbirkózni a „Németország-komplexussal”?

Mindazonáltal nem volna bölcs dolog készpénznek venni a nemzetképződés folyamatának gyorsaságáról szóló különböző közvélemény-kutatások eredményeit. 2019 júniusában például az osztrák nemzeti öntudatról folytatott empirikus online kutatás szerint a megkérdezetteknek csupán a 73 százaléka ismerte el az osztrákot külön nemzetként, ami lényegesen alacsonyabb érték, mint a korábban említett 82 százalék 2007-ből. Ezúttal 7 százalék látta úgy, hogy Ausztria a nemzetté válás útján van, és 8 százalék tagadta Ausztria nemzet mivoltát.14 Kérdés persze, hogy ez a meglepetésszerű visszaesés nem módszertani okokra vezethető-e vissza. Mindenesetre különösen szembetűnő az elutasítás az FPÖ szimpatizánsai körében: itt csak a megkérdezettek 69 százaléka gondolja, hogy Ausztria önálló nemzet, míg 14 százalékuk egyértelműen tagadja ezt. Feltételezhető, hogy abból ered ez a kiugróan magas szám az FPÖ-nek a pártvezetés által sulykolt „patrióta” karaktere ellenére, mert híveiben erősen élnek a német-nemzeti kötődések.

A nagy hallgatás

Nem szándékom vitatni az identitásképzés sikerét, ugyanakkor óva intenék attól, hogy figyelmen kívül hagyjuk a nagynémet tendenciákat és a családi hagyományok hatását, mindenekelőtt a mély hallgatást a felmenők és barátok náci múltjával kapcsolatban. Három olyan személyes tapasztalatot szeretnék most felidézni, amelyeket én magam is elfojtottam. Egyik legrégebbi barátom, Dr. Adam Wandruszka (1914–1997) professzor volt, a kiváló történész, akit 1957 januárjában, Magyarországról Ausztriába tartva ismertem meg. Akkoriban a Presse külpolitikai rovatvezetője volt. Értékes kapcsolatokhoz juttatott hozzá, akárcsak közös barátunkat, Dennison Rusinow amerikai történészt. Az ő segítségével jutottam be a Presséhez is Kelet-Európa-kommentátorként, majd Kölnben találkoztam vele újra, ahol 1959 és 1969 között egyetemi professzor volt. Többször is szerepeltem Werner Höfer reggeli televíziós műsoraiban, ilyenkor Wandruszka mindig meghívott magához az adás után. Egy alkalommal megkérdeztem tőle, miért Kölnben van az egyetemen, mért nem Bécsben, mire kertelés nélkül azt felelte, hogy náci diákvezér volt, ezért megtagadták a professzori kinevezését. 1969-ben aztán mégiscsak kinevezték az osztrák történelem professzorává a Bécsi Egyetemen, s ezt követően időnként találkoztam vele és olasz feleségével. Néhány alkalommal csatlakozott hozzánk a tekintélyes történész, Robert A. Kann is, aki az „Anschluss” után emigrált az Egyesült Államokba. Kannról akkoriban csak annyit hallottam, hogy hadifogságba esett, és a Kansas állambeli Lager Concordiában volt 1943 és 1946 között, ahol elhatárolódott a múltjától. Ő legalább azon kevesek közé tartozott az osztrákok között, akik nem szépítették meg vagy hallgatták el a múltjukat. Mint oly sok hasonló esetben, tőle sem kérdeztem, mit csinált. Ő sem kérdezte tőlem soha, hogyan éltem túl a zsidóüldözést. Ez a kölcsönös tartózkodás akkoriban teljesen általános volt. Wandruszkáról csak a jelen kötethez folytatott kutatások során tudtam meg egy interjúból, hogy ő már akkor belépett a nemzetiszocialista pártba, amikor az még illegális volt, sőt: 1933-ban az SA-nak is tagja lett.15 Miért nem faggattam soha a múltjáról? Bizonyára ugyanazért, amiért a két másik esetben, még közelebbi barátokkal is kerültem ezt a kényes témát.

Prof. Dr. Franz Gerstenbrand (1924–2017) nemzetközi hírű neurológus, a bécsi kómakutató központ alapítója volt. Hosszú évekig kezelt engem és néhai feleségemet. De nem csak kezelt bennünket: szoros barátság szövődött közöttünk. Kötelékünket csak szorosabbra fonta, hogy Bruno Kreisky kancellárnak úgyszintén kezelőorvosa, majd barátja lett. Morvaországban nőtt fel, a II. világháború idején a német légierőnél szolgált repülős tisztként, majd a Bécsi Egyetemen diplomázott és habilitált. Magánéletem nehéz helyzeteiben lelki támaszom volt. Ennek ellenére soha nem beszélgettem vele a múltjáról. Akkor sem, amikor a felesége elmondta nekem, hogy miután elolvasta a memoáromat, amelyben sok egyéb mellett a magyar holokausztról is szó van, azt mondta neki: szégyelli, hogy német. Nota bene, a Bécsben töltött hosszú évek és az ott elért sikerek hatására sem vallotta magát osztráknak. Én ezzel kapcsolatban is a hallgatást választottam, nem érintettem a témát. Nyilván azért, mert féltem a náci múltjával való szembesüléstől.

A harmadik személyes történetem az előző kettőnek bizonyos értelemben a fordítottja. Egyik közeli barátom egykor vezető politikus volt, most sikeres vállalkozó. Néhány évvel fiatalabb nálam, és sok szakmai segítséget kaptam tőle. Igen gyakran találkoztunk, és ilyenkor mindig nyíltan beszélgettünk politikáról és gazdaságról. Azt mondtam a feleségemnek: ha velem valami történik, ezt a barátot azonnal, elsőként értesítse. Természetesen az összes könyvemből ajándékoztam neki dedikált példányt a megjelenés után azonnal. Barátságunk fél évszázada alatt mindössze annyit tudtam meg, hogy kisfiú korában a nácik elitképzőjének számító Napolába szánták. Ő soha nem hozta szóba, hogy mit éltem át a II. világháború alatt, pedig több könyvemben is részletesen írtam erről. Úgy sejtem, nem is olvasta a könyveimet.

Jegyzetek és források

1 A részletekhez lásd: Paul Lendvai, Feketelistákon. Egy közép-európai élményei, Budapest, 1997. Ford. Glavina Zsuzsa, Mohi Zsolt; Paul Lendvai, Az osztrák titok. 50 év a hatalom kulisszái mögött, Budapest, 2007. Ford. Pruzsinszky Sándor.

2 Friedrich Heer, Der Kampf um die österreichische Identität, Bécs, 1981. 9.

3 Friedrich Heer, Europäische Rundschau, 1977/2.

4 Ernst Bruckmüller, Nation Österreich, Bécs, 1996.

5 Stefan Zweig, A tegnap világa, Budapest, 2008. Tandori Dezső fordítása.

6 Gordon Brook-Shepherd, Österreich, Bécs, 1998. 503.

7 Dieter Stiefel, Entnazifizierung in Österreich, Bécs, 1981. 200.

8 Gordon Brook-Shepherd, id. mű 535. A szerző több helyen hivatkozik a nemzetiszocializmus utólagos megítéléséről szóló közvélemény-kutatásokra. Már az alapgondolat rossz volt; vagy jó volt az ötlet, csak rossz a kivitelezés? 1948 tavaszán még mindig megoszlottak a vélemények, mindkét álláspontot körülbelül 40 százalék képviselte.

9 Friedrich Heer, Der Kampf um die österreichische Identität, 9–13. A további idézetek is innen származnak.

10 A vita összefoglalásához lásd Katrin Hammerstein, „Drei Staaten – Zwei Nationen – Ein Volk – ein Konzept ’fürs Museum’?”, in Deutschland Archiv, 2017. május 4. www.bpb.de/247587, utoljára letöltve 2022. március 6-án.

11 Der Standard, 2019. november 19.

12 „Bruno Kreisky über Österreich und die Welt – ein Gespräch mit Paul Lendvai”, in Europäische Rundschau, 1980/2.

13 Oliver Rathkolb, Die paradoxe Republik. Österreich 1945 bis 2015, aktualizált és bővített kiadás, Bécs, 2015., 24–32.

14 Ernst Bruckmüller / Peter Diem, Das österreichische Nationalbewusstsein, Bécs, 2020. Részletes összefoglaló: Peter Diem, Plattform HISTORIA 2022., 3.; Austria semper reformanda, 4. köt., Empirie, 407–409.

15 Falter, 1988/11

Kiegészítő jegyzetek

i Déri György fordítása. (A ford.)

ii A kötet eredeti címe, Vielgeprüftes Österreich (sokat próbált Ausztria), az osztrák himnusz egyik sora. (A ford.)

corvina@lira.hu
www.corvinakiado.hu
Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója
Felelős szerkesztő: Blaschtik Éva
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt
Korrektor: Balogh-Nagy Erzsébet

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Rajdhani – SIL Open Font License