Felépülés a gyászból - részlet
Date: 2026
Keywords: Pszichológia, önismeret
Description: Egy szerettünk halála egyszerre lehet letaglózó, érthetetlen és fájdalmakkal teli. A gyász az érzelmek sötét útvesztője, és hihetetlen bátorság szükséges ahhoz, hogy szembenézzünk a vesztességgel, a mögötte húzódó megannyi kérdéssel, hiánnyal és szomorúsággal. Ugyanakkor a mély belső munka iránytű lehet még a kiúttalan helyzetekben is, hogy lépésről lépésre megtanuljunk újra bízni az életben. A Felépülés a gyászból húsz megindító történet veszteségről és gyógyulásról. A vallomások között a társukat, a gyereküket, az unokájukat gyászolók, de a háziállatukat elveszítők emlékezései is helyet kapn
Publisher: HVG Kiadó
Rights: © Minden jog fenntartva

Singer Magdolna

Felépülés a gyászból

Vallomások a megbékélés útjáról

– részlet –

Singer Magdolna további könyvei a hvg könyvek kiadó gondozásában

Ki vigasztalja meg a gyerekeket?

Asszonyok álmában síró babák

Érző férfiak

Szextörténetek

Gyászkísérés

Élethazugságok

Veszteségek ajándéka

A fordítás alapja:
Singer Magdolna
Felépülés a gyászból – Vallomások a megbékélés útjáról

© Singer Magdolna, 2026

Bors Mária Anna, Tamás és fiai, Eszter, Sophia és Erika vallomása korábban megjelent Singer Magdolna: Vigasztalódás a gyászban című könyvében (Jaffa, 2010, 2016).

ISBN 978-963-565-811-4

Minden jog fenntartva.
Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Tartalom

Előszó

Bevezetés

Nem kell mindenkinek a hős útját járni
Mónika vallomása

Hajszál híján gyilkossá váltam Kinga vallomása

Amíg a kapcsolat élő, addig az eltávozottak velünk vannak Jávorkai Judit vallomása

A hajamnál fogva húztam ki magamat Barbi vallomása

Szeretem azt a valakit, akivé váltam a veszteségem által Péter Dávid vallomása

Találkoztak egymással a sérüléseink Gábor vallomása

Két fiam van – mindketten odaát Liliána vallomása

Ha már életben maradtam, jó lenne nem csak vegetálni Lívia vallomása

Nem tudom értelmezni azt a szót, hogy feldolgozni Grünfeld Veronika vallomása

Van egy mély kapcsolat köztünk, de ez már egészséges kapcsolódás Baldauf Pál vallomása

Az egész világot más szemmel nézem az unokám elvesztése óta Szilvia vallomása

A szüleim betegsége és halála világított rá, hogy nincs fontosabb a jelennél Tamara vallomása

Édesapám elvesztése a férfivá válás fontos stációja Entz Domokos vallomása

Ez a kapcsolat soha nem fog megszakadni Betti vallomása

Hiszem, hogy mindennek van oka és célja Bors Mária Anna vallomása

Itt maradtam a két fiúval Tamás és fiai, Tomi és Marci vallomása

Menekülni akart, de nem tudott Eszter vallomása

Apránként fogtam fel a történteket Sophia vallomása

Valami mindig kimozdított Erika vallomása

A lovammal együtt a gyerekkoromat is eltemettem Haas Sára vallomása

Jegyzet

Előszó

Sokan kérdezhetik, miért is tart ki valaki a gyász témája és a gyászolók mellett. Hogyan lehet „bírni” a történeteket, amelyeket megosztanak velünk a gyászolók?

Singer Magdolna munkássága és kitartása a gyászolók melletti kiállásban talán sokaknak választ adhat erre is. Az emberi életünk elkerülhetetlen veszteségeiben együtt vagyunk, mindannyian gyászolunk, bármennyire szerteágazó is a tapasztalatunk, mégis összetartozunk a veszteségekben.

Sokféle élményünk lehet, ahogy maguk a veszteségek is sok irányból találhatnak meg minket: haláleset, válás, egy lángoló szerelem vége, gyermek vagy magzat elvesztése, akár egy hitbéli veszteség vagy egy társadalmi változás kapcsán megélt reményvesztés.

Szakemberként kezdtem olvasni ezt a könyvet, a gyászolók megsegítésében való összefogás mentén mondtam igent az előszó megírására, de egy ponton megtalált a saját sötét tengerem – ahogy a gyász élményét hívom sokszor. Behúzott az egyik fejezetben egy sötét erdő, ott találtam magam a sorok olvasása között egy majdnem kilenc évvel ezelőtti időszakomban, amely az édesanyám halálát követte. Közel vitt újra a fájdalomhoz és a lefagyottsághoz, ahhoz a kétségbeesett és mégis reményteli kereséshez, ahol próbáltam megtalálni, ki is vagyok én nélküle.

Minden egyes órában és napon döntéseket hozunk a gyászunkból való felépülés folyamata során – én is így tettem. Apró, pici, de a kivezető úthoz vezető döntéseket. Ezek időnként egyszerűek, pragmatikusak: mozdulatok, cselekvések. Máskor intuitív módon, szinte flow-élmény mentén jutunk el bonyolultabbakhoz: elolvasunk egy könyvet, megírunk egy e-mailt, és felhívunk egy telefonszámot. Nincs garancia, csak egyfajta belső irányvétel. Nincs bizonyosság sokáig, de lehet érzékelni a lépéseink alatt egy-egy stabil felületet, amelyre támaszkodhatunk, amelyek egyfajta lépőkövek. Egy mondat, ami segít lélegezni, egy szívvel figyelő barát vagy szakember, akinek a jelenlétében odatalálhatok a kimondhatatlanhoz, és már nem vagyok egyedül a gyászomban.

Személyes életünk egyik legnagyobb kihívása, hogyan találjuk meg a kivezető utat a gyászunk parttalan fekete tengeréből vagy épp sötét erdejéből. Mindannyian átéltük ennek az útkeresésnek a teljesen egyedi mozzanatait, keresve a kapaszkodókat. Miközben az életünkhöz, a jelenünkhöz keressük a visszautat, az érzéseinkhez is közel kell kerülnünk, mert könnyen eltévedhetünk nélkülük. Gondoznunk kell a kapcsolatunkat ezzel az ellentmondásos, kavargó érzéshalommal, mert bármilyen különösen hangzik is néha, ezek az elviselhetetlennek tűnő találkozások a nehéz érzésekkel az útkeresésünk fontos elemei. Ugyanakkor egy semmihez sem hasonlítható hullámzásban is vagyunk, mert innen kell újra és újra visszatalálnunk a jelenhez, az élethez.

Ahhoz, hogy megtaláljuk azokat a biztonságos kapcsolati menedékeket – ahogyan Stolorow nevezi ezt –, bátorságot, reményt is kell lelni, és bízni, hogy ez lehetséges.

Minden gyászolót kísérő ismeri azt az időnként viharos, máskor csendes, mély együttlétet, amelyben tisztelettel, szeretettel együtt vagyunk a gyászolóval az emberségünkben, az univerzálisan közös, mégis megismételhetetlenül egyedi élmény által.

Remélem, Singer Magdolna több évtizedes munkássága, sokaknak gyógyulást nyújtó kísérései, gyarapodó számú tanítványai és ez a könyve is lépőkő, remény tud lenni mindazoknak, akik segítséget keresnek.

Nem ígérem, hogy könnyű lesz végigolvasni a könyvet, de biztosan fognak hozni mély felismeréseket azok az igaz emberi történetek az útkeresésről és a belső növekedésről, amelyek megosztásával megtiszteltek bennünket a gyászolók.

Dr. Sarungi Emőke
pszichiáter, pszichoterapeuta, a Gyászfeldolgozás Módszer® Magyarország szakmai vezetője

Bevezetés

Egy szerettünk halálát követő gyász olyan létállapot, amikor a veszteségtől lesújtva úgy érezhetjük, mintha egy erő kiszakított volna a saját életünkből, és egy ismeretlen útra sodort volna bennünket. Ezen az úton ürességgel, mély szomorúsággal, hiánnyal és zakatoló, megválaszolhatatlan kérdésekkel találkozunk. Elindulunk rajta, kénytelenek vagyunk végigjárni, hordozzuk a fájdalom terhét; olykor lázadva, dühösen tiltakozva, máskor értelmet keresve az értelmetlenségben.

Ebben a könyvben olyan emberek vallanak, akik a gyász útján járnak: ki előrébb tart, ki még az elején botladozik, ki meg-megáll, és egy helyben toporog, mielőtt újra nekilendülne. Személyes hangon szólnak kötődésről, hiányról, gyógyulásról, és arról, miként kerültek kapcsolatba lényük legmélyebb rétegeivel; hogyan formálta, változtatta meg őket a gyász, és mi az, ami a veszteség ellenére mégis megmaradt.

Azt remélem, hogy ezek a vallomások segítséget nyújtanak azoknak, akik elveszítettek egy szeretett hozzátartozót, és vigasztalan gyászban élnek. Azok, akik megosztják velünk mindazt, amin keresztülmentek, nem próbálják bagatellizálni azt a mély belső munkát, amelyet – akarva-akaratlanul – elvégeztek annak érdekében, hogy képesek legyenek tovább élni szeretett hozzátartozójuk nélkül. Hogy ne megkeseredett, másokra irigységgel tekintő emberré váljanak, hanem megőrizzék az örömre és a szeretetre való képességüket. A sorstársak megrendítő küzdelmeiről szóló őszinte beszámolókat olvasva a gyászoló, aki nem igazodik el érzései zűrzavarában, mondatról mondatra rezonálhat a legkülönbözőbb megnyilvánulásokra: Aha, én is pont így érzek. Igen, ez történik velem is. Nahát, nem csak én gondolkodom így! Jó tudni, hogy nem vagyok őrült, túlérzékeny vagy megrekedt. Normális vagyok. Ez a felismerés az egyik legfontosabb segítség, amelyet az interjúk nyújtanak: visszaadják az önmagunk normalitásába vetett hitet. Természetesen vannak nagyobb lelki ellenálló képességgel rendelkező, azaz reziliens emberek, akik hamarabb talpra állnak, mások már a megelőlegezett gyász során – így nevezik, amikor a gyász már a gyógyíthatatlan beteg életének végén megkezdődik a hozzátartozóban – túljutnak a nehezén. Sokak számára azonban ez a megküzdés komoly kihívás – és az is rendben van, ahogyan ők éreznek. Ezek a személyes megnyílások azonban nemcsak az elfogadás, a megértés és az összetartozás élményét adják, hanem azt is megmutatják, hogy létezik út a megbékélésig.

Ahogyan minden ember egyedi, úgy a veszteséggel való megküzdés is az. Bár vannak hasonlóságok, mindenkinek más segít túlélni, elfogadni és újra önmagára találni. A könyvben megszólalnak olyanok, akik a társukat, gyereküket, testvérüket, szülőjüket, unokájukat veszítették el, de helyet kap az is, aki szeretett társállatát gyászolja. Legtöbben eljutottak valamilyen formában az elfogadásig, mások úgy érzik, a gyász mindig velük marad, csupán megtanultak együtt élni vele. Egy dolog azonban mindenkinél közös, és talán ez a legfontosabb: annak a felismerése, hogy a kapcsolat nem szűnik meg az elhunyt távozásával. A szeretet megingathatatlan; nem vész el, hanem örökre összekapcsol bennünket azzal, akit elveszítettünk.

Ez a könyv nemcsak gyászolóknak szól, hanem mindenkinek, aki a hétköznapok nehézségei közepette erőt szeretne meríteni, vagy megérteni, miként maradhatunk emberek akkor is, amikor az élet a legnagyobb megpróbáltatás elé állít bennünket.

Singer Magdolna

Nem kell mindenkinek a hős útját járni
Mónika vallomása

Tizenegy év házasság után, amikor viszonylag stabil volt az életem, egy reggel a férjem bejelentette, hogy találkozott valakivel, és ezzel véget is ért a házasságunk.

Addigra több veszteséget megéltem, de a válásunk vízválasztó volt az életemben. A bejelentése előtt fél órával még szentül hittem, hogy együtt fogunk megöregedni, abszolút együtt képzeltem el az életünket. Pokolian fájt az árulás, csalódott voltam, és elkeseredett.

Egy évvel később ismerkedtem meg Attilával. Csodálatos szerelem volt, olyan kapcsolat, amelyre mindig is vágytam. Nagyon kerek volt, azzal együtt, hogy a kezdetektől mocorgott a gyomromban egy fura érzés. Ezt el is mondtam a legjobb barátnőmnek, aki rám pirított, hogy ne szabotáljam a boldogságomat. Elkönyveltem ezt a halvány jelzést annak, hogy most jöttem ki egy nagy veszteségből, persze hogy van bennem félelem.

Online ismerkedtünk meg egy olyan pillanatban, amikor már le akartam jönni a társkeresőről, mert borzalmasnak találtam. Az előfizetésem vége felé csak poénból, teljesen random módon kedveltem néhány fénykép nélküli férfi adatlapját, akikben valami mégis megragadott. Eltelt vagy két hét, már el is feledkeztem ezekről. Az előfizetésem legutolsó napján üzenet jött egy ismeretlentől. Egy Chopin-noktürnt küldött át YouTube-ról, nagyon szép előadásban. Telitalálat volt, szeretem Chopint. Azt írta, látja az adatlapomon, hogy kedvelem a klasszikus zenét, úgyhogy talán tetszeni fog ez a darab. Az emberek a társkeresőn legtöbbször csak a fotókat nézik meg, nem olvassák el a bemutatkozót. Ő viszont elolvasta azt is, amit írtam, és energiát fektetett bele, hogy arra reagáljon, ami rendkívül üdítő élmény volt a sok „helló, csinos vagy, ismerkedjünk” zsibbasztó unalma után.

Aznap este válaszoltam neki. Zenéről cseteltünk, aztán megkérdezte, elmennék‑e vele egy modernbalett-előadásra a következő szerdán. Szívesen, mondtam, feltéve, ha kijön értem a repülőtérre, mert másnap utazom Angliába, és szerdán este jövök vissza, hatkor száll le a gépem. Magamban kuncogtam: első randin képtelenség, hogy ezt megugorja! Tévedtem. Azt válaszolta, rendben, kijön értem, csak igyekezzek a csomagfelvételnél. Ha sietünk, odaérünk hétre. Nagyon imponált, hogy nemcsak kultúrlény, de spontán és bevállalós is. Kértem, küldjön fotót magáról, és amikor megláttam, majd leestem a székemről, olyan jóképű, jó kiállású, kifejezetten szép ember volt. Bár tíz évvel idősebb volt nálam, de nagyon sportos, stílusos, mint egy hollywoodi színész. Alig hittem el, hogy valaki, aki ilyen okos, kulturált, humoros, kedves, még ennyire jó pasi is legyen. Ritkán jönnek így össze a dolgok, pláne online ismerkedéskor.

Négy napot töltöttem Londonban, közben végig üzengettünk egymásnak, annyira izgalmas volt, egymásra rímeltünk mindenben. Hazafelé késett egy órát a gépem, de ő ott volt, pont, ahogy megbeszéltük, és élőben is éppen annyira jóképű volt, mint a képeken. A balettet nyilvánvalóan lekéstük, helyette meghívott vacsorázni. Rábíztam a választást, és hogy, hogy nem, a kedvenc éttermembe vitt, ahol a volt férjemmel ünnepeltük az utolsó házassági évfordulónkat. A pincér ahhoz az asztalhoz kísért, ahol akkor ültünk, naptári napra pontosan egy évvel azután, hogy a házasságom véget ért. Megdöbbentők ezek az egybeesések, persze hogy azt gondoltam, ez nem lehet véletlen.

Beszélgettünk, beszélgettünk, be nem állt a szánk, majd egyszer csak odaállt mellénk a pincér, hogy ne haragudjunk, de itt már mindenki elment, és zárnának. Hazavitt, megbeszéltük a következő találkozót, és jó éjszakát kívántunk egymásnak. Nem volt kérdés, innentől mi egy pár voltunk. Tulajdonképpen már onnantól így éreztem, amikor ültem mellette az autóban a reptérről befelé, olyan komfortos volt, mintha évek óta összetartoznánk, és rendszeresen kijönne értem a reptérre.

Így is folytatódott, és vele megéltem azt, hogy valaki kíváncsi rám, teljes mértékben látni akar és elfogad. A férjem nem figyelt rám igazán, különösen, ha nehézségeim voltak. Szorongó vagyok, kicsit hajlamos a depresszióra, ezt ő nem tudta kezelni, elszaladt előle. Az engem érdeklő dolgok őt legtöbbször hidegen hagyták. Együtt tudtam élni ezzel, mert azért volt közös érdeklődési körünk, és jól működtünk a hétköznapokban, de Attilától egy olyan széles fókuszú nyitottságot és érdeklődést tapasztaltam meg, amelyben addig nemigen volt részem, és ez kölcsönösnek bizonyult. Rengeteget beszélgettünk, ő műszaki emberként olyasmiket magyarázott el, mint például a Schrödinger-egyenlet, méghozzá hallatlanul izgalmasan és érthetően, ő meg érdeklődéssel hallgatott engem, ha irodalomról és művészetekről esett szó, amiben meg én voltam jártasabb. Szórakoztattuk egymást mindenféle szempontból. Koncertekre jártunk a Zeneakadémiára, a Müpába, kirándultunk, barangoltunk ide-oda az országban tökéletes egyetértésben. Hatalmasakat nevettünk, még a humorunk is hasonló volt. Úgy éreztem, hogy a tenyerén hordoz, és nagyon boldog voltam. Azt éreztem, hogy a hatalmas csalódás után végre itt ez az ember, akire mindig is vágytam.

Hasonlók voltak az életről alkotott elképzeléseink is. Például ő sem akart összeköltözni, és én sem. Mindketten szerettünk egyedül lenni, mindkettőnk igényelte a saját teret, ugyanakkor egymás világában kölcsönösen megtaláltuk a helyünket. Nem voltunk egyfolytában egymás nyakában. Heti három-négy napot együtt töltöttünk, hol egyikünknél aludtunk, hol a másiknál, de amikor egyedül aludtam a saját ágyamban, akkor is ott várt a jó reggelt! üzenet a telefonomon. Egy pillanatig sem kellett azon gondolkodnom, hányadán állunk. Nagyon nagy biztonságban éreztem magam.

Szárnyaltam vele, de a gyomrom mélyén továbbra is jelen volt az a halvány, nyugtalanító érzés. Négy hónap után derült ki, hogy nem ok nélkül.

Volt az életének egy olyan sötét szeglete, amelynek az ajtaját nem nyitotta ki nekem. Az üzleti ügyei már egy ideje nem álltak jól, hogy finoman fogalmazzak. A teljes csőd szélén állt, bár a kapcsolatunk elején volt még esély arra, hogy helyreálljanak a dolgok, de nem így történt. Épp ellenkezőleg, pár hónappal a megismerkedésünk után egyszer csak elképesztő sebességgel, hetek alatt összedőlt minden, ami a megélhetését jelentette, gyakorlatilag semmije sem maradt. A részletekbe most nem mennék bele, már csak azért sem, mert magam sem igazán értettem őket. Az üzleti világ nem az én területem, ráadásul innen nézvést tulajdonképpen fogalmam sincs, mi is történt valójában, mi az, amit elmondott, és mi az, amit nem osztott meg velem.

A lényeg az, hogy két hét leforgása alatt végignéztem, ahogy ez az okos, szép, magabiztos ember lassan felőrlődik. Amennyire tőlem telt, támogattam, biztosítottam arról, hogy mellette vagyok, bár fogalmam sem volt, mit tehetnék. Bevallom, engem is megijesztett a helyzet. Még nem volt másfél éve, hogy padlóra küldött a válás. Aztán megismertem Attilát, és egy pillanattal korábban még abban a hitben voltam, hogy a vihar után újra révbe ért a hajóm, aztán hirtelen még nagyobb viharban találtam magam, mint előtte, ráadásul egy friss kapcsolatban, alig behegedt sérülésekkel.

Attila láthatólag rettegett valamitől, képtelenség volt megnyugtatni. Olyan volt, mint egy riadt, tanácstalan madár, és nekem sem volt sok ötletem, hogyan és merre megyünk tovább. Azt tudtam, hogy nem akarom elhagyni, de nem láttam az utat, főként hogy valójában még arról sem volt pontos információm, milyen földrajzi szélességen hajózunk éppen, és milyen irányba.

Egy este, a jó éjt! beszélgetésünk után egy órával felhívott azzal, hogy csak hallani akarta a hangomat. Megbeszéltük, hogy másnap reggel telefonál, ha felébredt. Kilenc órakor megcsördült a telefonom, de nem ő hívott, hanem a rendőrség jelentkezett azzal, hogy P. Attila eltűnt személy ügyében nyomoznak, mit tudok róla. Kiszáradt a szám, nem is tudtam beszélni, azt kértem, hadd tegyem le a telefont, öt perc múlva visszahívom. Próbáltam Attilát elérni, a lánya vette fel a telefont, és elmondta, hogy a lakásában vannak, mert kapott tőle hajnalban egy sms‑t, hogy menjen be a lakásba, amikor tud. Ez szokatlan volt, így a lánya azonnal ment, majd azt látta, hogy minden össze van pakolva, és megtalálta a búcsúleveleket. Értesítette a rendőrséget, és megadta a telefonszámomat, amit, gondolom, Attila otthon hagyott telefonjáról keresett elő.

Visszahívtam a rendőrt, és elmondtam, hogy előző este beszéltem vele utoljára, és csak annyit tudok, hogy üzleti és pénzügyi problémái voltak, de nem tudtam arról, hogy készül valamire. A rendőrök úgy tájékoztattak, hogy hajnalban elhagyta a lakását, és elindult a János-hegy felé.

Mintha a tudatom egy részét lekapcsolták volna. Aznap délelőttre volt egy régóta előjegyzett és nehezen foglalható orvosi időpontom, amire elmentem. Mint egy robot. Nem is gondolkodtam, hogy miért megyek, ott volt a naptáramban az időpont, tehát ez a dolgom, menni kell. Arra emlékszem, hogy az orvos előtt ültem, és amikor magyarázott, megkértem, hogy hadd vegyem fel, amit mond a telefonomon, mert ma reggel óta a rendőrség eltűnt személyként keresi a páromat, ezért nem biztos, hogy meg tudom jegyezni a javaslatait. Mindezt olyan szenvtelenül, mintha az időjárásra tettem volna megjegyzést. Az orvos lesápadt, és kérdezte, jól vagyok‑e. Persze, csak mondja nyugodtan az instrukcióit. Hazamentem, továbbra is olyan voltam, mint egy lélek nélküli gép, és várakoztam. Mindeközben a tudatom egy része bizonyos távolságból értetlenül nézte ezt az egészet, amiben voltam.

Másnap volt a születésnapom. Semmi hír nem érkezett senkitől. A rendőrség és a család hallgatott. Egy barátnőmnél aludtam, nem bírtam egyedül lenni. Napközben egy piknikkosárral és néhány könyvvel kimentünk egy tópartra, és verseket meg kedvenc részleteket olvastunk fel egymásnak. Mintha egy másik, szürreális dimenzióban közlekedtünk volna. Persze ott volt ez a hatalmas súlyú probléma, beszéltünk is róla, de csak a tehetetlenséget éreztem, és mintha Lidocaint fecskendeztek volna az agyamba és a szívembe. Valójában ott sem voltam. Nem tudom, hol voltam.

Harmadnap reggel telefonált a lánya, hogy megtalálták Attila holttestét egy erdőben. Nem lepődtem meg a halálhírét hallva. Leírhatatlan fájdalmat és megkönnyebbülést éreztem. Megkönnyebbülést, hogy vége a tehetetlenségnek, mert már nincs mit tenni, vége a zavaros reménykedésnek, mert nincs többé remény, és annak a hetek óta húzódó bizonytalanságnak, hogy fogalmam sincs, hogyan alakul a jövő.

A halála napján megfogalmaztam magamnak, hogy nem hagyom, ez az egész nettó veszteség legyen, hogy valamit létrehozok, ami jó és hasznos a világnak, és ami az ő emlékére lesz. Biztosan tudtam, hogy ebből ki fog nőni valami, persze fogalmam sem volt, mi.

A halála után öt nappal elmentem egy háromszáz fős programra Franciaországba, amelynek egyik fő szervezője és lebonyolítója voltam. Le kellett vezetnem ezt a háromhetes, háromszáz fős programot. Alig pár nappal Attila halála után ott álltam, és irányítottam a rengeteg résztvevőt meg az önkénteseket. Olyan dolgokkal kerestek meg felháborodottan, hogy miért nincs mosogatószivacs a konyhájukban, ami visszatekintve groteszk és abszurd volt, mivel pár napja a szerelmem egy erdőben felvágta az ereit. Mosolyogtam, elnézést, természetesen fogok szivacsot szerezni. Végigcsináltam. Nehéz volt, ugyanakkor sok szeretetet, segítséget is kaptam, mert néhány ember megtudta, hogy mi történt velem. Olyanokhoz jutott el a híre, akik átmentek hasonlón, jöttek és támogattak.

Amikor hazaértem, további meglepetésekkel szembesültem. A családja nem engedte meg, hogy elmenjek a temetésre, arra hivatkozva, hogy csak a legszűkebb család lesz ott, az édesanyja és a két gyereke, senki más. El sem árulták, hogy hol temetik, de én kiderítettem, és felhívtam a temetőt, megkérdeztem, mikor lesz a temetés. Nem mentem el, de küldtem egy koszorút. Egy héttel később a barátaimmal kimentünk, csináltunk ott egy kis szertartást, és felolvastam az Attilának írt levelemet.

Ezután kezdtem el igazán gyászolni. Egyrészt addig fel sem fogtam, az a tipikus sokkos állapot volt, ami ilyenkor jellemző, meg ez a háromhetes program megtartott, nem eshettem szét. Ekkor azonban rám tört a fájdalom. Sokszor órákig zokogtam, ordítottam egy párnába, hogy a szomszédok ne hallják, és ne hívják ki a rendőröket vagy a mentőt. Fizikailag fájt a testem-lelkem. Amikor csillapodott a fájdalom, rettenetes üresség és céltalanság fogott el. Pár hónappal később voltak olyan pillanatok, hogy azt éreztem, nem bírok tovább élni, én is meg akarok halni, annyira sötét minden, annyira kibírhatatlan. Csak hát nem tehettem, tiltja a vallásom. Azt hiszem, ez az egyetlen dolog, ami a legnehezebb pillanatokban mégis itt tartott.

Még a válásomból se jöttem ki teljesen, olyan volt, mint a bokszmeccs, amikor az ember kap egyet jobbról, aztán egy másikat balról, és végül egy jobbegyenessel kiütik. Elviselhetetlenül nehéz volt. Két hónappal Attila halála után jelentkeztem egy gyászcsoportba, de szerintem akkor még korai volt, úgyhogy ott is hagytam, és elmentem egy pszichológushoz. Az is rettenetes volt, aztán kötöttem ki nálad. Ott éreztem először, hogy jó helyen vagyok. Hosszan, három órán át beszélgettünk, és az nekem akkor elég is volt. Később említetted, talán egy levélváltásunkkor, hogy még korai, de majd gondolkodjak el azon, hogy nem akarok‑e ezzel a gyászmunkával valamit kezdeni, segíteni embereknek, mert olyan ügyesen dolgozom vele. Ez a javaslat rímelt azzal, amit Attila halála napján mondtam, hogy ebből valami jót akarok kihozni.

Egy idő után jelentkeztem a gyászcsoportvezető képzésre, amit nagyon szerettem. Érdeklődtem, hogyan lehetne továbblépni. Mit tudnék ezzel a tragédiával és a gyász során szerzett tapasztalatommal kezdeni? Ajánlottad a mentálhigiénés képzést mint jó alapot, így egy évvel Attila halála után megkezdtem a mentálhigiénés szakot a Károli Gáspár Református Egyetemen. Közben elvégeztem a gyásztanácsadó, majd egy komplex alkotásterápiás képzést, de még mindig nem tudtam, mihez fogok kezdeni ezzel a rengeteg megszerzett ismerettel és tapasztalattal. Egyben biztos voltam, hogy öngyilkosság-prevencióval soha nem akarok foglalkozni. Mert hát, ki vagyok én, mit tudok én, hogy mindenáron életben tartsak embereket?

Soha nem volt bűntudatom Attila halála miatt. Soha nem vádoltam őt se gyávasággal, se önzéssel, pedig sokan megbélyegezték. Nem járunk egy cipőben, nem ismerjük egymás belső világát. Attila mesélt nekem korábbi küzdelméről a depresszióval, terápiába is járt egyidőben, és én is láttam, még jóval a bajok nyilvánvaló megjelenése előtt, hogy nem mindig könnyű neki saját magával és a környezetével. Szélsőségesen introvertált ember volt, és rendkívül büszke, ugyanakkor, azt hiszem, végtelenül fáradt is egy életnyi mosolygós depresszió és stressz következtében. Nem volt benne elég lendület, hogy újrakezdjen. És talán akkor bennem sem volt erő, hogy megtartsam, még én is csak lábadoztam. Azt nem mondom, hogy nem haragudtam rá, amiért elhallgatott dolgokat, vagy a leírhatatlan fájdalomért, amit a halála okozott. Volt egy időszak, amikor akárhányszor elmentem a fényképe előtt a lakásban, cifra káromkodásokkal küldtem el oda, ahova gondoltam. Olyan is volt, hogy eldugtam a képét, mert látni sem bírtam.

A mentálhigiénés képzés és a hozzá tartozó százötven órás önismereti munka nagy szerepet játszott a gyászfeldolgozásomban. Nemrégen fogalmaztam meg magamnak, hogy ha csak ezért végeztem el, már megérte.

Miután sikeresen befejeztem a tanulmányaimat, eladtam a lakást, ami a szüleimtől maradt rám, és vettem egy kis lakást Budapest belvárosában mentálhigiénés stúdiónak. Ennek az átalakítása elképesztően sokat segített a gyászfeldolgozásban, pontosabban a visszafelé vezető úton. Tudod, én úgy gondolom, a gyász ideje alatt fél lábbal a másvilágon vagyunk. Egy másik, egy árnyékvilágban. Van, aki félig-meddig örökre ott marad. Volt idő, amikor én sem voltam biztos benne, hogy visszajövök, de amikor megvettem a lakást, elindultam visszafelé. Arra a célra alakítottam ki, hogy itt tartom a gyászcsoportokat, és fogadom egyénileg a gyászolókat. Minden egyes bútor, tárgy kiválasztása egy-egy lépés volt az élők világába visszavezető úton. Sok mindent én csináltam meg. Ajtókat és falakat festettem. Ez is a terápia része volt, rengeteg munkaóra van abban, amíg stencillel meg ecsettel aprólékos munkával kifestettem ezeket a motívumokat. Székeket kárpitoztam, a kandallót is magam festettem, és néhány képet is a falon. Beszereztem mindenféle tárgyat antik piacokról, meg innen-onnan-amonnan, ami valahogy kifejezte az élethez való kötődésemet, és a tér lassan megtelt élettel. Azt szoktam mondani: ez a tér a szeretet, a szépség és az élet tiszteletére született. Úgy érzem, Attilával ez a közös gyerekünk. Imádná, ha látná, és büszke lenne rá.

Amikor készen lett a stúdió, még sok hónapon át vártam, mire elindítottam az első gyászcsoportomat. Arra nagyon ügyeltem, hogy ne azért segítsek, mert valójában nekem van rá szükségem. Ahelyett, hogy a saját gyászom feldolgozása lenne fókuszban, elterelem magamról a figyelmet, és mások gyászával foglalkozom – ez senkinek nem jó, nekem sem, de azoknak, akiket próbálnék támogatni, egyenesen árthat.

Nagyon szerettem, amikor végre klienseket fogadtam, és csoportot vezettem. Ez is egy szerelem, imádom csinálni, még a legnehezebb történeteket is elbírom anélkül, hogy megterhelnének. Mélységesen, rengeteg empátiával átérzem a velem megosztott küzdelmeket, szenvedéseket, és szilárd támaszként ott tudok lenni a gyászolóknak, de nem visel meg. Nekem az a sötét ország, amelyben járnak, már ismerős. Biztonsággal mozgok benne. Azt hiszem, a gyász egy kicsit olyan, mint a tibeti buddhizmus haragvó buddhái, mint egy Mahákála. Kívülről rémisztő, de valójában jót akar. Rengeteg dologra megtanít, ha hagyod. Összetöri a szívedet, de ha túl tudsz látni az összetört szíved diribdarabjain, észreveszed, hogy hatalmas nagyra nőtt az a tér, amely most már belefér a szívedbe. Nick Cave énekes mondta nemrég egy podcastban, hogy a fia haláláig „hiányos”, befejezetlen ember volt. A fia halála és az utána következő gyász tette teljessé, akinek egészen más a viszonya a világhoz és az emberekhez, mint azelőtt. A szíve kitágult, és olyan dolgokat képes befogadni, melyeket addig észre sem vett. Amikor ezt hallottam, abszolút ismerős volt az érzés.

Nagyon jó visszajelzéseket kapok a munkámról, de nekem is sokat ad. Előfordul, hogy fáradt vagyok egy csoporttalálkozó előtt, de a végére nem kimerülök, hanem megtelek energiával, szinte a föld fölött járva megyek hazafelé. Megtapasztalni közös emberségünket – ennél szebb élmény kevés van a világon. Elsősorban az öngyilkosság hátrahagyottaival szeretek foglalkozni. Engem ez érdekel. Azt tapasztaltam azonban, hogy az öngyilkosság még mindig akkora stigma, hogy nehezen alakult a klientúra. Az emberek félnek megnyílni, pedig szinte hihetetlen, milyen sokat adhat, mennyire tud támogatni egy segítő kapcsolat. Ég és föld a különbség egy magányosan, sötétben vitt gyász és aközött, amikor ebben a sötétben ég egy mécses, ami két vagy több ember őszinte találkozásából gyullad fel. Azt hiszem, a veszteség az emberiség egyik legalapvetőbb, ha nem a legalapvetőbb közös nevezője. Mindannyian veszteséggel élő lények vagyunk.

Körülbelül két évvel Attila halála után úgy éreztem, mély fájdalom van bennem, de ez már nem a gyász, hanem valami más. Elmentem egy pszichológushoz, akivel sokáig dolgoztunk, és leástunk a gyökerekig. A születésem komplikált születés volt. Előző éjjel visszafordultam és beszorultam, ami traumatikus helyzet a baba számára. Császárral emeltek ki, ami szintén az. Anyukámat el kellett altatni, majd valami komplikáció lépett fel nála, ezért csak sok órával a világrajövetelem után találkozhattunk. Nem az történt, hogy rátettek az anyukám hasára, és én megnyugodhattam volna a nagy küzdelem után, hanem órákon keresztül kint voltam a végtelenül üres kozmoszban egyedül. Sejtszinten emlékszem erre a magányra és kétségbeesésre. Nekem ez megvan, be tudtam azonosítani a terápia során, és mindig előjön, amikor veszteségek érnek. A folytatás is kegyetlenül alakult, anyukám majdnem meghalt a gyermekágyban, mert benne felejtették a Shirodkar-varratot. Anyám négy magzatot vesztett el a születésem előtt, akkoriban ezt a méhszájzáró beavatkozást alkalmazták a veszélyeztetett terhességeknél. A szülés után elfeledkeztek róla, elfertőződött, és egy hajszálon múlt, hogy nem vesztettem el az anyukámat.

Azonban még ezzel sem ért véget a korai veszteségek sorozata, mert amikor tizenöt hónapos lettem, anyu úgy döntött, hogy visszamegy dolgozni, ezért napközben átadott egy pótanyukának. Azt hiszem, ez sem volt könnyű annak a kisbabának, mindennap „elveszíteni” az anyukáját. Hároméves koromig vigyázott rám Éva néni, aztán óvodás lettem, és ő jött értem, náluk voltam estig. Ez a nehézség egyben áldást is jelentett számomra, mert anyukám és apukám két végtelenül boldogtalan ember volt, míg a pótcsaládomban vidámság és harmónia uralkodott. Éva néni három fiút nevelt, és mindig vágyott egy kislányra. Imádott, és én is őt. Az egész család szeretett, jó helyem volt. Sajnos azonban ebből is veszteség kerekedett: visszatért a terápiámban egy jelenet, ahogy körülbelül négyéves koromban mentünk anyuval hazafelé, és nagyon szomorú voltam. Kérdezte anyukám, hogy mi bánt, és én őszinte kisgyerekként bevallottam, hogy azért szomorkodom, mert Éva néniéknél jobban szeretek lakni, mint otthon. Onnantól Éva nénit „kivették a rendszerből”. Valószínűleg anyukámnak rosszulesett a vallomásom, és más megoldást keresett, a továbbiakban az öccséék jöttek értem az oviba, és vigyáztak rám, míg anyu végzett a munkával.

Négyéves koromig tehát egymást érték a veszteségek, de ezeket a terapeutával szépen sorban feldolgoztuk. Attila gyászolása bemozgatott minden korábbi veszteséget, és ennek köszönhetően kínnal-keservvel leástunk a gyökerekig. Nehéz munka volt, de abszolút megérte.

Azért ez a rengeteg veszteség, amin átmentem, megfejelve Attila öngyilkosságával, felért egy frontális ütközéses balesettel. Nem értek egyet azzal az elterjedt, gyászról szóló definícióval, hogy a gyász nem múlik el, csak körbenövi az élet. Ezeket hagyjuk, tényleg. A gyász egy folyamat, ami arra való, hogy valahogy megértsük, az, akit szerettünk, nincs többé, a veszteséget integráljuk a történetünkbe, és kialakítsunk vele egy új viszonyt. Ami ezután maradt, az szerintem már nem gyász, hanem a veszteség és az ebből adódó sérülések.

Én körülbelül úgy érzem magam lelkileg, mint akit évekkel ezelőtt elütöttek. Kómában voltam hónapokig, miután egy tucatnyi műtéttel összeraktak. Felépültem, járok, jól vagyok, de az egyik lábamra sántítok. A lelkem sántít; nem tudom elképzelni, hogy újra szerelmes legyek valakibe. Próbálkoztam pár évig, de nem megy. Maradandó károsodást szenvedtem, azt hiszem. Félek az újabb ilyen fokú veszteségtől. Ha lezongorázom, hogy találok valakit, aki nem akar átvágni, rendes ember, minden passzol, csodálatos a kapcsolat, akkor oda jutok, hogy meghal. Bevallom őszintén, ezt még egyszer nem szeretném átélni. Az, hogy ismerem azt a sötét országot, ahol a gyász lakik, nem azt jelenti, hogy én magam visszavágyom oda. Azt érzem, hogy jól vagyok egyedül. Ha be akar jönni valaki az életembe, azt beengedem, de nem keresem. Ugyanakkor egy csomó más dologban nyitott vagyok, és élvezem. Sőt, azt hiszem, sokkal nyitottabb vagyok, és jobban élvezem, mint azelőtt.

Előfordul, hogy fáj a társ hiánya, de annak, aki párkapcsolatban él, néha az fáj, hogy nincs egyedül. Szóval, azt gondolom, az emberi élet mint műfaj tele van kihívással. Mindenki életének vannak boldogtalan és elégedett, békés, nyugodt részei. Arra jöttem rá egy korábbi viharos kapcsolat végén, hogy iszonyatosan értékelem a nyugalmat. A békét, hogy nincsen konfliktus, hogy nincsen kétség, hogy az én kis életem annyi, amennyi. Egyikünk élete sem kiszámítható. Nézzünk ki a világba, hogy mi van körülöttünk. Nem lehet tudni, mit hoz a jövő. Ennek ellenére nyugodtan kelek fel, megtaláltam a lelki békémet egyedül. Jelenleg ez jólesik, de lehet, hogy egy év múlva nem így gondolom. Másfelől tudomásul kell vennem, hogy sántítok. Ugyanúgy, ahogy a fizikai testünk hordozhatja a múltbéli sebesüléseink nyomait, amin már nem változtathatunk, a lélekben is hasonló nyomok keletkezhetnek.

Nem mondom, hogy nincsenek olyan pillanatok, amikor visszajönnek a kis gyászbombák egy időre. Mostanában például anyu hiányzik. Ezt azonban én már nem nevezem gyásznak. Felépül az ember, de minden egyes veszteség olyan baleset, amelynek megmarad a nyoma. Lehet, hogy csak egy alig észrevehető karcolás, lehet, hogy a sántítás, attól függ, mekkora volt a baleset, mekkora a régi sérülés, amely megsajdul, ha jön egy időjárási front. Nem gondolom, hogy az emberi életben lehetséges a tökéletesség, de a teljesség elérhető. Lehet azzal vádolni, hogy azért nem megyek bele párkapcsolatba, mert gyáva vagyok, vagy elkerülő, lehet, ez akár még igaz is, de pillanatnyilag ez van. Nem érzem magam elég erősnek, késznek, nyitottnak ahhoz, hogy egy újabb, mély gyászt átéljek.

Sokan vannak már a túloldalon azok közül, akiket szeretek. A négy meg nem született testvérem, a nagyszüleim, anyukám, apukám, Attila, és még sorolhatnám. Végigszámoltam a legutóbbi halottak napján, tizenhét gyertyát gyújtottam meg. Úgy hangozhatok most, mint egy falusi öreg nénike, pedig nem. Imádok élni, sok barátom van, igazi mély, bensőséges, szoros kapcsolatok, akikkel évtizedek óta jóban vagyunk. Meg újak is, akikkel ötven felett csodálkozunk egymásra. A kapcsolódás, a szeretet az élet értelme és alapja számomra is. De a párkapcsolat, azt hiszem, nem menne.

Azt is meg kellett gyászolni ezekben az években, hogy nincs gyermekem. Bár soha nem akartam tudatosan gyereket, mégis elért a válással és a menopauzával együtt annak az elgyászolása, hogy nem lettem anya, azzal a lábjegyzettel, hogy ha most visszamehetnék oda, amikor még döntéshelyzetben voltam, ugyanígy döntenék. Ennek sok oka van, egyfelől, azt hiszem, én vagyok az a családtag, aki megtört egy hosszú transzgenerációs sort. Gondolom, lehetett volna ezt szépen, tudatosan úgy is, ha van gyerekem, de én egészen Attila haláláig nem voltam igazán tudatos. Talán valahol tudat alatt megvolt bennem, hogy nem akarom folytatni a sort.

Amor fati – a sors szeretete, ezt vallom. Nekem ezt hozta az élet, és elfogadom. Nem egy tökéletes életet hagyok magam után, hanem egy teljes életet. Nem tudom, mit hoz az öregség, megérem‑e egyáltalán, fogalmam sincs, hogy megyek el, semmit nem lehet tudni. Azt viszont igen, hogy jóízű ez a pogácsa itt köztünk az asztalon, meg jó itt ülni és beszélgetni veled ezen a napsütéses délelőttön, egy helyen, amely egy veszteségből született, és ahol veszteségekkel küzdő embereket támogatok. Nem tudom, hogy sokkal többet le lehet vagy kell tenni egy élet asztalára, mint a most bennem lévő békét és elfogadást.

Még egy fontos dolgot szerettem volna elmondani. Attila halála után kijelentettem, hogy én leszek a poszttraumás növekedés királynője. Ma meg azt gondolom, nem kell mindenkinek annak lennie. Bőven elég, ha túléljük, szép lassan megdolgozzuk a gyászt magunkban. Mindenki a saját tempójában. Nálam akarva-akaratlanul megtörtént egy személyiségfejlődés, de ez az én történetem, és nem szeretném, hogy bárki azt érezze, ez kötelező. Nem kell mindenkinek a hős útját járni, mert mindenki a maga meséjének a hőse, és sok mese van a világban. Nekem mindig sokat segített nagy kedvencem, A Gyűrűk Ura. Azt mondja Gandalf egy jelenetben: „Úgy láttam, hogy apróságok, hétköznapi népek kis tettei tartják sakkban a sötétséget. Egyszerű kedvesség és szeretet.” Ha tehát az engem ért tragédia ellenére nem egy megkeseredett, megtört, esetleg irigy ember leszek, szerintem az már óriási dolog.

Például ott vannak azok az érdekes fák a tengerparton. Mindig egy irányból kapják a szelet, ezért féloldalasan nő a lombjuk. Rájuk nézek, és azt mondom: jaj, de szépek, milyen különlegesek! Nem azt mondom, hogy szegény nyomorék fák, el kéne küldeni őket terápiába vagy faiskolába, hogy újra szálegyenesek legyenek. Attól szépek, hogy látom rajtuk a történetüket, az alkalmazkodási készségüket meg az élni akarást.

Még egy szép gondolat, amit sokszor előveszek magamban. A Selyem című regény zárógondolatában a főhős „időnként, szeles napokon […] lement a tóhoz, és órákig nézte, mert úgy tűnt neki, hogy a víz tükrén megmagyarázhatatlan, súlytalan előadás játszódik, mely az ő élete volt egykor”.‍¹ Ahogy Joncour, úgy én is leülök néha, és végignézem az életemet. Annyira érdekes, amit megpillantok, olyan sok nehézség és annyi szépség volt és van benne – és még mi minden jöhet! Messze nem tökéletes, de a teljességet látom a tó tükrében, ahogy rásüt a napfény, és fodrozódnak a hullámok…

Jegyzet

1 Alessandro Baricco: Selyem. Ford.: Székely Éva. Helikon, 2006, 98.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

HVG Könyvek, Budapest, 2026
Kiadóvezető Szabó Tibor Benjámin
Felelős kiadó Szauer Tamás
Szerkesztőségi vezető Besze Barbara

Felelős szerkesztő Kővári Bettina
Szerkesztő Orosz Ildikó
Borító és belív-illusztráció Dusik Mónika
Korrektor Kalocsai Judit

Elektronikus könyv Paulik László

www.hvgkonyvek.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – SIL OFL