Szöveg © Keszthelyi Gréta Kata

Borító © Szabó Vince

Mátyás Attila Posztmodern című verse a szerző hozzájárulásával szerepel a könyvben.

All rights reserved.

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja. 2022

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Felelős szerkesztő: Edinger Katalin

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN 978-963-584-283-4

Mamesznak

1. fejezet

A legjobban azt szeretem a télben, hogy hideg van, és végre kiszabadulhatok a Jégcsarnokból, aminek az öltözői örökösen a hokisok izzadságától bűzlenek. Kétéves korom óta korcsolyázom, ezért már hozzászoktam a szaghoz, de ez még nem jelenti azt, hogy szeretem is. Szerencsémre, akinek egy kis esze is van, az már november közepén felhúzza a szabadtéri jégpályáját, hogy a hozzám hasonló megszállottak hónapokon át száguldozhassanak rajtuk. A fagyos időjárásnak vannak azonban hátulütői is, például hogy kábé négyszer csúsztam el az út szélén, hazafelé tartva. (Tudom, a suszternek lyukas a cipője, de korisként sem éppen járdára szakosodtam.) Újabb negatív jellemzője a télnek: hamarabb sötétedik, mint az év többi részében, ami a jeges aszfalttal egyszerűen csodás párosítás. Még a finisben, vagyis a kertkapunkban is sikerült majdnem hanyatt vágódnom, de végül, ahogy besiklottam rajta, sikerült megkapaszkodnom a lépcső korlátjában. Megkönnyebbülten fújtatva nyugtáztam magamban, hogy ismét sértetlenül hazaértem, miközben aznap utoljára megigazítottam a vállamon a sporttáskámat.

– Megjöttem! – kiáltottam belépve a házba, és nem kellett sokat várnom, hogy az öcsém, Bazsi megjelenjen előttem.

– Tanultatok valami újat? – kérdezte köszönés nélkül, csillogó szemekkel. Ezzel nyaggat minden edzést követően, amióta csak megtanult beszélni, és tudomást szerzett arról, hogy műkorcsolyázom. Fáradtan mosolyogva felmarkoltam a Labellómat az előszobaszekrényről.

– Csak a szokásosat gyakoroltuk − feleltem, és az orrára is kentem egy kis szőlőzsírt, amit visongva igyekezett letörölni. − Mi volt a suliban?

Bazsi idén szeptemberben kezdte az iskolát, de egyelőre nem sikerült megszeretnie. Aznap, amikor először állított haza duzzogva, elhatároztam, hogy megismertetem a tanulás szépségeivel, és a próbálkozással azóta sem hagytam fel. Most is amint meghallotta az iskola szót, a lelkesedése azonnal alábbhagyott. Unott arcot öltött, mint akit még az is fáraszt, hogy egyáltalán beszélnie kell a tanításról, ám a szája sarkában továbbra is mosoly bujkált. Ilyenkor titkon mindig abban reménykedem, hogy csak előttem játssza meg magát, és valójában szeret iskolába járni, de sajnos elfelejtkezem arról, hogy ő mindig ilyen: még a legkomorabb arckifejezéséhez is társul pajkos fény a szemében és huncut mosoly a szája szegletében.

– Csak a szokásosat gyakoroltuk − felelte engem utánozva, majd erőltetetten rám vigyorgott, és berohant a nappaliba. Gyorsan felakasztottam a kabátomat és utánaindultam.

Viktor a tévé előtt ült. Bár a kanapé kialakítása lehetővé tette volna, hogy kényelmesen elhelyezkedve felrakja a lábát, a mostohaapám nem akart lustának vagy semmittevőnek látszani, még a családja előtt sem. Egy kezemen meg tudtam volna számolni, hányszor engedte el magát az ismeretségünk alatt, pedig Anya nem éppen tegnap mutatott be neki. Értem én, hogy kétdiplomás ügyvéd (ezt ugyanis naponta legalább kétszer halljuk tőle), de azt már kevésbé, hogy ez mennyiben függ össze azzal, hogy csak nagy ritkán enged meg magának egy kis pihenést.

– Te meg hol voltál? − vakkantotta, és közben úgy hunyorgott rám, mint akinek valami gond van a szemével, ami miatt nehezére esik felismerni engem.

– Hármat találgathatsz − vetettem oda, és elővettem a táskámból a korcsolyámat, hogy lecsöpögtessem a mosogatóban. Nevetségesnek találtam, hogy Viktor képes volt jelesre érettségizni, majd bevágni az egész büntető törvénykönyvet és summa cum laude diplomázni, de azzal már inkább nem fárasztja magát, hogy a mostohalánya hobbiját a fejében tartsa. Persze nem kizárt, hogy az ehhez hasonló kérdésekkel csupán azt a benyomást akarja kelteni, hogy mindenki felett áll, és ily módon az én időmmel is rendelkezik.

– Mi az, hogy hármat találgathatok? Minek nézel te engem, egy tévés vetélkedő résztvevőjének? – kiáltotta utánam.

A szobám felé tartva megálltam a lépcső alján, és a falhoz lapulva számoltam a másodperceket. Közben őrült agyalásba kezdtem, már amennyire még működött az agyam hét tanítási óra és egy fárasztó edzés után. Azt már egyből a nappaliba érve megállapítottam, hogy fontos meccsről lehet szó, ha Viktor nemcsak hogy bekapcsolta a tévét, de le is ült nézni. Viszont a fontos meccsek között is vannak fontosak és kevésbé fontosak, és a hangokból nem tudtam egyértelműen megállapítani, hogy ez most épp melyik. Ha az elsőről van szó, akkor mázlim van, mert biztos, hogy nem áll fel a tévé elől, hogy számonkérje rajtam a pimasz beszólásomat. Ha viszont a második eset áll fenn, vagyis egy kevésbé fontos, de azért fontos mérkőzést néz, gondolkodás nélkül utánam jön, aztán… Egy, kettő, három, négy. Vajon mennyi idő alatt érne ide? Olyan hosszú lábai vannak, legalább kétszer akkorák, mint az enyémek… Óvatosan kilestem a nappaliba, de hála az égnek, ugyanabban a pózban ült a kanapén, a szemét le sem véve a tévé képernyőjéről. Kifújtam a levegőt, amit a fejszámolás óta tartottam bent, és halkan felosontam az emeletre. Behúztam magam mögött a szobám ajtaját, és egyesével felkapcsolgattam a falakon keresztülívelő égősorokat. Ezek olyan jóleső meleg fényt árasztottak, hogy úgy éreztem, én is kezdek velük együtt lassan átmelegedni. Egy pillanatra kivettem a kezem a zsebemből, hogy bepötyögjem a telefonomba Apu számát, de vöröslő ujjaim láttán inkább gyorsan visszadugtam. Szinte még egyet sem csöngettem, máris felkapta a telefont.

– Lina! − szólt bele vidáman. A telefonon keresztül hallottam, ahogy leejti a tollát, ami önkéntelen mosolygást váltott ki belőlem. Ha találkozunk vagy beszélünk, minden alkalommal háttérbe szorítja a munkáját. És én egyszerűen imádom, amiért ilyen. − Milyen volt a napod?

– Hosszú és fárasztó. − Nagyot szusszanva végigdőltem az ágyamon. − Őrült nagy hajtás volt az edzésen. Kriszta folyton azzal jött, hogy szerinte nem vagyok elég maximalista, és hogy úgy látja, többet kéne gyakorolnom.

– Még többet? − kiáltotta némileg nagyobb hangerővel, mint ahogyan a munkahelyén általában beszélni szokott. Zavartan megköszörülte a torkát, és komolyabb hangon szólalt meg, igyekezve jobban uralkodni magán. − Hát, én erre nem tudok mit mondani. Mégiscsak ő az edződ. − Miközben erre rávilágított, éppen rágcsált valamit. Megkordult a gyomrom, és már attól is összefutott a nyál a számban, hogy elképzeltem, mit ehet épp.

– Tudod jól, hogy Kriszta számomra sokkal több, mint egy edző − javítottam ki.

– Akkor biztos, hogy csak építő szándékkal mondta, amit mondott, mert azt szeretné, ha minél többet fejlődnél. Ami egy jó dolog. Mármint… Ki ne akarna fejlődni, nem igaz? Ebben egyetértek Krisztával. Viszont szeretném, ha odafigyelnél arra, nehogy túlhajszold magad. Tudod jól, hogy szerintem már így is bámulatosan korcsolyázol.

– Köszi, Apu – mosolyodtam el, bár tudtam, hogy úgysem látja.

– Komolyan mondom, Lina. Az egyik kollégámmal ma éppen rólad beszélgettünk.

– Nincs nektek más dolgotok ott az irodában? Excell-táblázatok, Word-dokumentumok… egyéb számítógépes programok, amiket az informatikaórán kívül még sosem használtam, de nem is akarok.

– Kávéfőzés közben kerültél szóba – ragadta meg a lényeget.

– Ja, az más – mondtam furán. – Na és jól kidumáltatok?

– Dehogy, természetesen sosem tennék ilyet – biztosított, én pedig majdnem elolvadtam. − Mármint ha így lenne, soha nem mondanám el neked – helyesbített, én pedig akaratlanul is felnevettem. – Viccen kívül, a kollégám, a Szöllősi András, tudod, akiről a múltkor is beszéltem. Na, szóval ő. Meséltem neki rólad, mire megkérdezte, hogy szoktál-e versenyeken indulni. Tudod, említettem, hogy összeköttetésben áll egy reklámügynökséggel, és kedvesen felajánlotta, hogy ha bármikor szponzorokra lenne szükséged, akkor az neki csak egy telefonjába kerül.

– Hű, ez… nagyon… kedves tőle. Igazán. Mondd meg neki, hogy köszönöm!

– Átadom. Viszont ezzel a versenydologgal kapcsolatban engem is érdekelne a véleményed.

– Apu, ezt már megbeszéltük. Tudod jól, hogy mit gondolok erről. Számomra a műkorcsolya sokkal bensőségesebb annál, hogy hagyjam, hogy a versenyzéssel járó rengeteg stressz tönkretegye. − Mintha Kriszta nem stresszelne már így is éppen eléggé. − Ez egy olyan dolog, ami örömet okoz, és amit azért csinálok, mert szeretem. Mint neked a… − ezen a ponton elgondolkoztam. Jobban ismerem Aput, mint a tenyeremet, mégis, ha megölnének, sem tudnám megmondani, mi az az ő életében, amit a saját szórakozására csinál. Azért, mert az boldoggá teszi őt. Sokszor az az érzésem, hogy a válásuk óta csak keresi önmagát, és már igazán nagyon várom azt a napot, amikor látom majd rajta, hogy végre megtalálta. − Na, mindegy. − Igyekeztem gyorsan elterelni a témát. − Igazság szerint többen is kérdezték már, hogy miért nem indulok egy versenyen, de mint mondtam, én valahogy sosem vágytam erre. Nem mondanám, hogy ellenzem, de nem is támogatom – feleltem töprengve.

– Nagyon diplomatikus válasz, kisasszony.

– Igyekszem.

– Mindenesetre, ha meggondolnád magad, versenyezni kezdenél, és világhírű műkorcsolyázó válna belőled, az újságírók kérdéseire való udvarias válaszolást már nem kell gyakorolnod.

Már készültem, hogy valami frappánsat feleljek erre, ám ekkor meghallottam Viktor döngő lépteit, ahogy az emeletre tart. A férfi nem fárasztotta magát kopogással; belökte az ajtómat és a küszöbön állva idegesen meredt rám. Az egyik kezét csípőre vágta, a másikból pedig a korim lógott a cipőfűzőjénél fogva, aminek az éléről még mindig csöpögött a víz.

– Mi a frászt keres ez a redva a mosogatóban?

– Nem is tudom, talán fürdik − vontam vállat, figyelmen kívül hagyva, hogy már így is épp elég ingerült arcot vágott. Nem szokásom így szájalni vele, de Apu szórakoztatására mindig produkálom kicsit magam. Nehogy azt gondolja, hogy félek Viktortól. Nehogy rájöjjön, hogy félek tőle.

– Jópofa. De fürödhetne talán a kádban is, vagy a zuhanyzóban, hogy ne nehezítse a dolgodat a vacsora készítése közben. − Azzal elhajította a gyönyörű, fehér, fűzős jégkorcsolyámat. Utána kaptam, de addigra már hangosan és durván hozzácsapódott a padlóhoz. Felsikoltottam és egyből odaugrottam. Remegett a kezem, miközben végigtapogattam mindkét korcsolyát, hogy megbizonyosodjak róla, hogy nem esett kár benne. Hála az égnek, jó strapabíró, ezért karcolás nélkül megúszta, de Viktort valószínűleg az sem érdekelte volna, ha atomjaira hullik szét – mire felpillantottam, már el is tűnt, épp olyan gyorsan és váratlanul, mint ahogy rám törte az ajtót.

– Jól vagy, Lina? Mi volt ez a hang?

Apu hangja rántott vissza a valóságba és egyúttal emlékeztetett rá, hogy még mindig vonalban vagyunk.

– Persze, jól vagyok, csak… valami leesett – szépítettem a történteken, magam sem tudom, miért. Olykor jólesik elpanaszolni Apunak Viktor ámokfutásait, de van, hogy épp az ellenkezője segít túllendülni bizonyos dolgokon.

– Magától? – tapintott rá a lényegre, és a hanghordozásából ítélve gyanakodva felvonta a szemöldökét.

Lesütöttem a szemem, és félig beharaptam a számat. Mondjam, vagy ne mondjam? Mondjam, vagy ne mondjam?

– Mindegy. Hol tartottunk?

– Mi volt ez az előbb?

Könyörgöm, váltsunk témát!

– Semmi, Apu. Viktor csak ideges volt, amiért a mosogatóban hagytam a korimat, ez minden.

– Ideges, mi? Azt hallottam – dünnyögte. – „Mi a frászt keres ez a redva a mosogatóban?” – ismételte rosszallóan. − Ezek lennének egy sztárügyvéd szavai?

– Biztos csak rossz napja volt. Meg hát, tudod, hogy nem nagyon örül neki, hogy korcsolyázom.

– Tudom, csak felfogni nem bírom – morogta.

– De egyébként egész rendes – tettem hozzá sietve, magam sem tudom, miért. Mondjuk, biztos van olyan párhuzamos univerzum, amiben Viktor viselkedése rendesnek számítana, szóval, ha ezt vesszük alapul, akkor nem állítottam valótlant. − Bazsival például kifejezetten kedves.

Ilyenkor mindig igyekszem nem gondolni arra, hogy ez azért lehet, mert Bazsi a saját fia, én pedig sem a saját gyereke nem vagyok, sem pedig fiú. Időnként eltöprengek, vajon mennyiben lenne más a helyzet, ha fiúnak születettem volna. Talán normálisabb lenne a kapcsolatunk. De ugyanennyi esély van arra is, hogy megállás nélkül azon gondolkoznék, vajon mennyiben lenne más a helyzet, ha lánynak születtem volna. Nem mintha nem lenne teljesen mindegy. Igyekszem megelégedni azzal, hogy Bazsival jól kijönnek. Mert általánosságban véve ez a jellemző, már ha figyelmen kívül hagyjuk, hogy Viktor nem megszerettetni akarja vele a tanulást, hanem sokkal inkább rákényszeríteni. Kihasználva, hogy az öcsém még valamennyire befolyásolható, minden erejével igyekszik őt a jogi pálya irányába terelni. Mintha életbevágó lenne, hogy egy hatévesnek hasonló jövőkép lebegjen a szeme előtt, amikor csokis tejet iszogatva nézi a Minimaxot.

– Ennek örülök. – Ismét Apu hangja térített magamhoz.

– Na, és nálad mi újság? − kérdeztem gyorsan. Nem szeretek vele a mostohaapámról beszélgetni.

Gyakran érzem úgy, hogy magát okolja a dolgok alakulásáért, ami nyilvánvalóan nem állja meg a helyét, hiszen Anya hagyta el őt Viktorért. Egyszer még azt is beismerte nekem, hogy bűntudata van, amiért nem küzdött jobban a házasságukért, és hogy azóta is rosszul érzi magát, amiért napi szinten ki vagyok téve Anya új élettársa szeszélyeinek. A szűnni nem akaró önvád általában engem is mindig elszomorít, márpedig én nem akartam búslakodni, ha már egyszer vele beszéltem.

– Itt minden a szokásos rendben zajlik.

Kevés olyan embert ismerek, aki egyszerre tud vidám és közben szomorú is lenni, de Apu kétségkívül ilyen. Boldoggá teszi, hogy mindent kézben tart a munkájában, de közben elkeseríti a tudat, hogy milyen jelentéktelennek tűnhet számomra abban a hatalmas cégben betöltött szerepe.

– Mit is dolgozik Apu? − kérdeztem egyszer Anyát, amikor az angol háziban le kellett írni, hogy ki mivel foglalkozik a családban. Anya egy pillanatra félbehagyta, amit addig csinált, és elgondolkozott. Rövid csend állt be a beszélgetésünkben, amíg próbált nekem válaszolni, de erősen úgy tűnt, hogy hozzám hasonlóan fogalma sincs.

– Olyan nagy az a vállalat… Teljesen elveszik a tömegben. Biztos ezer dolgot intéz… − legyintett, és már folytatta is, amiben megzavartam azzal, hogy odamentem hozzá.

A legközelebbi találkozásunkkor Aput faggattam ugyanerről. Igaz, hogy aznap volt angolunk, és addigra már le kellett adni a fogalmazást (valami olyasmit írtam, hogy mérnök, holott annyit azért tudtam róla, hogy köze sincs ehhez a szakmához), de ettől függetlenül tudni akartam, hogy valójában mivel foglalkozik.

– A vállalatunk támogatást nyújt bizonyos cégeknek ahhoz, hogy továbbfejlődjenek, vagy külföldre közvetíthessenek ki alkalmazottakat. Mondhatjuk úgy is, hogy fejvadász cégek háttérmunkáját végezzük. Én ezen belül is ügyintéző vagyok − világosított fel.

– Értem − bólintottam úgy, mintha tényleg érteném, miközben valójában csak a fejvadász szóra és annak kettős jelentésére tudtam gondolni. Elképzeltem Aput mint bérgyilkost, és vissza kellett fojtanom a feltörni készülő nevetésemet, mert nem akartam, hogy feltűnjön neki, mennyire más gondolatok járnak a fejemben.

Észre sem vettem, de már megint elkalandoztam.

– Tessék?

– Azt kérdeztem, hogy sokat kell-e tanulnod holnapra.

– Ja… − Gondolatban gyorsan végigfutottam a másnapi órarendemen. Csak a szokásos: matekból röpit írunk, töriből pedig felelés várható, de harmincöten járunk az osztályba, kizárt, hogy a tanár pont engem hívna ki. − Nem, nem vészes. − A szemem sarkából láttam, hogy Bazsi feje bukkan fel az ajtómban. Istenem, az az arc… Hogy lehet ilyen imádni való képet vágni? Eltartottam magamtól a telefont, és felé fordultam.

– Telefonálok − súgtam oda neki. − Fontos?

– Mikor lesz vacsi? Éhen halok − suttogta vissza. Intettem, hogy mindjárt megyek, mire visszacsukta az ajtót, én pedig közben újra a fülemhez emeltem a telefont.

Annak ellenére, hogy az élete nem bővelkedik izgalmas eseményekben, és a munkája sem sorolható a legérdekesebb foglalkozások közé, Apu mindig tud miről mesélni, én pedig rendszerint úgy érzem, akármeddig képes volnék hallgatni őt. Most is legszívesebben még órákig vonalban maradtam volna vele, és ez abban a bizonyos párhuzamos univerzumban valószínűleg működött is volna. Viktor ellátta volna Bazsi igényeit, én pedig addig beszélhettem volna Apuval, ameddig csak kedvem tartja. Azonban ilyenkor mindig rá kell jönnöm, hogy ez a párhuzamos univerzum sajnos csak az én fejemben létezik, hiába szeretném sokszor azt hinni, hogy vannak valós kivetülései, például a mostohaapámmal kapcsolatban.

– Lassan mennem kell − szakítottam félbe Apu értekezését valamiről, amiről lemaradtam, amíg Bazsival beszéltem.

– Vacsorát készíteni, igaz? Ez mindig a te feladatod szokott lenni? − A hangjából ismét kiéreztem azt a szomorúságot, ami akkor bújt meg benne, mikor a napjáról érdeklődtem, csak ezúttal még egy kis aggodalom is vegyült hozzá. Nyilván nem attól félt, hogy megmérgezem az öcsémet, vagy ilyesmi, de mégiscsak szülő, akiben van egyfajta félsz attól, hogy a másik szülő új élettársa kihasználja a lányát. Tudtam, hogy tudja, hogy én nem így gondolok erre, és hogy számomra a vacsorakészítés is csak egyike annak a sok-sok ház körüli teendőnek, amik az évek során valahogy mind rám lettek osztva. De amikor ebbe belegondolok, nem tudok legalább egy kicsit nem igazat adni Apunak, már ami a túlterheltségemet illeti. Félreértés ne essék, tudom jól, hogy egy családban mindenkinek megvan a maga feladatköre. Csak a többiekéről nem tudok semmit, ahogy azt sem láttam még soha, hogy rajtam kívül bárki házimunkát végzett volna, ezért talán joggal érzem úgy, hogy felém billen a mérleg nyelve. És nem a pozitív értelemben.

– Csak ha Anya nincs itthon, de van, hogy akkor is átvállalom tőle, ha nagyon fáradt. De nekem nem gond − tettem hozzá sietve. − Biológián tanultuk, hogy az önálló ételkészítés egyik nagy előnye, hogy tudom, mit raktam bele főzés közben. – Fogalmam sincs, honnan ugrott ez be így hirtelen, de reméltem, hogy sikerült megnyugtatnom vele.

– Örülök, hogy így állsz hozzá. − Éreztem, hogy a hangja ellágyul.

– Persze. Összedobom gyorsan, aztán meg megyek tusolni. Anya is hazaér lassan… − tereltem a szót. A tervem bevált, utána valami egészen másról váltottunk még pár mondatot, majd sietve elköszöntem, jó éjszakát kívánva neki. Mielőtt leraktuk volna, Apu még megígérte, hogy hamarosan meglátogat. Nagyon megörültem a hírnek, mert már őrült hosszú ideje nem találkoztunk, holott ilyenre még szinte soha nem volt példa. Szükségem volt rá, nagyon is.

A konyha felé menet felkaptam a szőnyegről a korcsolyámat, és beállítottam a fürdőszobai mosdókagylóba. Néhányszor már eljátszottam a gondolattal, milyen ember lennék, ha Viktor lenne az apám. A nappali felé tartva ismételten hálát adtam azért, hogy minden úgy van, ahogy van.

❄

Bazsi elégedetten nyammogott a szendvicsen, amit futtában állítottam össze neki. Viktor már vacsorázott, így az ő étkeztetésével kivételesen nem kellett foglalkoznom. Mondjuk, nem tudom, miből állt volna az öcsémnek is összedobnia valamit, ha én alig öt perc alatt készítettem el egy olyan szendvicset, ami egy jobb falatozóban is simán megállta volna a helyét. Magamnak karfiolból és bébispenótból csináltam egy turmixot, amihez elrágcsáltam párat a kedvenc magvas rozsos rudacskáimból. Nem akartam túlzásba vinni ezt a vacsoradolgot; egyébként sem szoktam valami sokat enni esténként. Pláne, hogy állítólag nem is tesz jót az emésztésnek. Ezt már korábban is tudtam, de Kriszta, az edzőm is megerősítette, márpedig ő főállású dietetikus. Szeretem, hogy mióta Anyától szabad kezet kapott, nemcsak a tökéletes tartás, hanem a tudatos táplálkozás terén is hasznos tanácsokkal lát el. Úgy tartja, egy műkorcsolyázónak állandóan diétáznia kell, ami elsőre elég ijesztően hangzott, de idővel hozzászoktam, így ma már ez tűnik természetesnek. A folyamatos támogatása miatt is leginkább barátként tekintek rá, mivel Apu és Bazsi után őt érzem a legközelebb magamhoz. Tényleg nagyon sokat kapok tőle, mind edzőként, mind pedig dietetikusként, és úgy gondolom, a hálám kifejezésére nem is találhattam volna jobb módot a testem teljes átformálásánál. Így legalább ő is látni fogja, hogy nem volt hiábavaló az a rengeteg energia, amit belém fektetett. Kezdetben persze ki nem állhattam az életmódváltással járó folyamatos változásokat és az íztelen, ám annál egészségesebb étrend-kiegészítőket, amiket Kriszta külön nekem szerzett be valami speciális helyről. De idővel elfogadtam, már-már megszerettem őket, legalábbis hozzászoktam, hogy a napi kalóriabevitelem durván a felére, nagyjából 700 kalóriára szorult vissza. Ezúttal is majd’ kiesett a szemem Bazsi vacsorájának készítése közben, de természetesen fel sem merült, hogy bekapjak egy falat kenyeret vagy egy szelet szalámit.

Egészséges és vitamindús „vacsorám” elfogyasztása után elégedetten indultam a szobám irányába. Az előszobában összefutottam Anyával. Hullafáradtan zuhant be a bejárati ajtón; minden egyes végtagjáról bevásárlószatyrok lógtak. Valósággal úszott a verejtékben, ahogy leküzdötte magáról a kabátot, a lábáról pedig a magas sarkút.

– Lina, drágám! − mosolygott rám, mihelyt levegőhöz jutott, és eltűntek a fekete foltok a szeme elől.

– Szia, Anya! Segíthetek?

Behordtuk a szatyrokat a konyhába, de ahhoz már nem volt elég erőnk, hogy egyből ki is pakoljuk őket. Fáradtan huppantunk le az étkezőasztalhoz, ügyelve rá, nehogy megzavarjuk Viktort meccsnézés közben, amikor már végre kezdett egészen hasonlítani egy emberre. Görcsös testtartása alábbhagyott, és szurkolás közben előredőlve izgalmában ökölbe szorította a kezét.

– Milyen volt az edzés? − kérdezte Anya súgva. Még mielőtt válaszoltam volna, lopva a mostohaapámra pillantottam, de a figyelmét továbbra is teljesen lekötötte az adás.

– Jó volt. − Valamilyen furcsa okból neki már nem akartam ugyanazt elmondani, amit Apunak. Úgy éreztem, minél többet beszélek róla, annál jobban eltörpül a jelentősége, pedig még nem is volt időm gondolkozni mindazon, amit Kriszta mondott.

Anya úgy mosolygott rám az asztal túloldaláról, mintha nem az anyukám lenne, és nem kéne tudnia minden helyzetben előállnia valami témával, amiről beszélgethetünk. Nem tudom, hirtelen miért tulajdonítottam neki ezt a feladatot – valószínűleg azért, mert olyan fáradt voltam, hogy nekem magamtól semmi nem jutott az eszembe.

– Hogy ment a prezentáció? − kérdeztem végül, amikor beugrott, hogy ma tartotta azt az előadást, amire napok óta készült.

– Jaj, fantasztikus volt! Egyszerűen imádtak! Életemben nem kaptam még annyi bókot, mint a mai napon csak délelőtt − húzta ki magát büszkén.

– Hű, gratulálok!

– Köszönöm, szívem.

Látszott rajta, hogy majd’ szétveti a boldogság. Utoljára akkor láttam így kivirulva, amikor az öcsém hazahozott az óvodából egy olyan rajzot, amin nádszálvékonynak ábrázolta, hatalmas cicikkel. (Az alkotása egyébként azóta is kint van a hűtőn.)

– Tényleg nagyon büszke vagyok rád. − Az asztalon átnyúlva hálásan megszorította a kezem. Ugyanebben a pillanatban Viktor váratlanul felpattant a pamlagról, és a sportkommentátorral egyszerre ordított fel. Magamon tudva Anya kezét, éreztem, ahogy a hirtelen zajra ő is összerezzen.

– Kik játszanak? – kérdezte suttogva.

– Pirosak a kékek ellen? − tártam szét a karom.

– Á, az jó − biccentett „hozzáértőn”. − Ettetek?

– Igen, vacsoráztunk. − Már amennyire egy turmix annak nevezhető. Nem tudtam eldönteni, hogy helyeselné-e a dolgot, bármennyire is ő adott szabad kezet Krisztának a táplálkozásom menedzselését illetően. De biztos, ami biztos alapon úgy döntöttem, inkább nem mondom el neki, hogy nem ez volt az első eset, hogy néhány rozsrudacskán kívül nem ettem semmi szilárdat vacsorára.

– Akkor jó. − Bírom, amikor így megnyugszik. Ilyenkor legalább kicsit kevésbé van olyan érzésem, hogy csak kötelességtudatból kérdezősködik. Belátom, hogy bosszantó lehet neki, amikor ilyen későn ér haza, és már nem tud miben a segítségünkre lenni, de ez nekünk is épp olyan rossz, úgyhogy pár kamu kérdéssel nem téveszt meg. − Feküdj le, drágám, fáradt vagy. − A megállapítása helyénvaló volt: ültömben el tudtam volna aludni.

– Megyek is, csak még benézek Bazsihoz. − Nem akartam mondani, hogy amúgy lehet, hogy az öcsém rá is kíváncsi egy ilyen hosszúra nyúlt munkanap után. Titkon azért reméltem, hogy lefekvés előtt még ad neki egy puszit. − Aludj jól!

Bazsi szobájába indulva Viktortól is elköszöntem. Megfordult, rám nézett, mintha azon gondolkozna, hogy lehet máris ennyi az idő, majd intett egyet. Nem tudtam megállapítani, hogy ez egy „jó éjt”- vagy egy „hagyj békén”-kézmozdulat volt, mert nála a kettő nagyjából megegyezik, de nem is számított.

– Hahó, nem alszol még? – dugtam be a fejem Bazsihoz. Amikor láttam, hogy a szőnyegén ücsörög a pizsamájában, beléptem és behúztam magam mögött az ajtót, hogy ne szűrődjenek be a tévé zajai.

– Csak majdnem − Elnyomott egy ásítást, és amíg én gyorsan összekapkodtam a földről a szétszóródott legókockákat, bebújt az ágyába. − Muszáj holnap suliba mennem? − kérdezte fáradtan. Látszott rajta, hogy erősen megviselte az a nagyjából ötperces feladat, amit a matekmunkafüzetében kellett megoldania. Nem akartam elárulni neki, hogy nekem felsőbb évesként még sokkal többet kell tanulnom, mert valami azt súgta, az még inkább a kedvét szegné.

– Legalábbis meglehetősen ajánlott.

Dacosan a fejére húzta a takarót, de amikor felajánlottam neki, hogy mondok egy mesét, azonnal fellelkesült. Bár a polcain egész kiskora óta rengeteg könyv gyűlt össze, én mégis jobban szeretem magamtól kitalálni a történeteket. Ő az, akinek a legkönnyebb mesét költeni, mert élvezettel hallgatja, akármiről is szóljon. Építettünk már bunkert takarókból és párnákból; sátoroztunk a kertben, azt képzelve, hogy egy kempingben vagyunk; játszottunk iskolásat óránként cserélgetve a tanár szerepét; szolgáltunk fel műanyag zöldségeket és gyümölcsöket a plüssállatainknak egy előkelő étterem pincéreiként. Minden alkalommal azt kellett megállapítanom, hogy Bazsival egyszerűen élvezet bármit csinálni. Éppen ezért akkor is az édestestvéremként tekintek rá, ha valójában nem az, hanem a féltestvérem, mert elképesztően édes, és az öcsém.

Más kérdés, hogy elaludt a történet közepén, de én is voltam első osztályos, ezért még emlékeztem, milyen kimerítő tud lenni.

2. fejezet

– …szóval csak mostam és mostam és mostam, érted? Három nyomás sampont elhasználtam, egyet ide a tövére, utána erre a részre, itt középen, majd pedig a végére, ami már egy kicsit olyan izé, olyan seprűs, de csak azért, mert régen voltam fodrásznál. Érted? Na tehát, leöblítettem a sampont, aztán jött a balzsam. Az sem volt egy egyszerű menet, mert hát, most nézz rám, azért ezt kifésülni, hát érted. Na de mindegy, ezután raktam rá pakolást, de nem azt a zacskósat, amiről a múltkor meséltem, hanem az újfajtát, abból a tégelyből, tudod, na. Aztán ezt is lemostam, és akkor ilyen félszárazon kentem rá azt az olajat, a mandulásat, amitől olyan izé lesz, tudod, olyan… Na, olyan. Érted?

Teljesen elképedve hallgattam a padtársam, Dorka kiselőadását, amit csak magamnak köszönhettem; annyira unatkoztam a félórás szünetben, hogy kínomban hozzá fordultam, és a hétvégéjéről érdeklődtem. Pedig annyira már ismerhettem volna, hogy tudjam, Dorka akármennyit képes magáról áradozni, és ha csak valamilyen természeti katasztrófa nem szakítja félbe, nem fogja abbahagyni. Őszintén, nem hittem volna, hogy létezik olyan ember, aki képes tíz percen keresztül értekezni a hajmosási szokásairól, de neki valahogy mindig sikerül meglepnie. Legszívesebben minden mondata után rávágtam volna, hogy „értem”, annyira idegesített a folyamatos szóismétlése. Komolyan nem tudtam eldönteni, hogy sírjak vagy nevessek, mert őt hallgatva a kettő egyszerre akart kitörni rajtam. Az ő haja egyébként nem sokkal hosszabb az enyémnél, de én ha agyoncsapnak, sem tudnék ennyit beszélni róla.

– De hát megérte, nem? − kérdezte felém fordulva, és a szünet alatt most először éreztem úgy, hogy ténylegesen hozzám beszél. Miközben rám nézett, a válla felett magabiztosan átvetette három nyomás sampont igénylő, „bepakolt” és beolajozott haját. Ebből a mozdulatból egyértelművé vált: valójában nem is a véleményemre, inkább csak az elismerésemre vágyik. Amit meg is kapott, hiszen ezek után szégyen lett volna bevallani, hogy én egyszerűen csak megmosom a hajam, és hogy egyébként az övé sem néz ki annyival különlegesebbnek az átlagnál. Lelkesen bólintottam egyet, és inkább belemerültem a töri jegyzeteimbe. Arra gondoltam, hogy az anyja helyében én öt perc után lekapcsolnám a meleg vizet, aztán vagy megtanulja, hogy végeznie kell ennyi idő alatt, különben igen hamar feléli a föld teljes vízkészletét, vagy elmegy a hangja a nagy sikoltozásban, és többet nem fárasztja a barátnőjét a történeteivel.

Nem ártott volna, ha valamivel hamarabb magamhoz térek, állapítottam meg, amikor arra kaptam fel a fejem a füzetemből, hogy Remete Péter, a történelemtanárunk kétszer rácsap az első padra, hogy magára vonja az osztály figyelmét. Egyáltalán mikor jött be a terembe? Zavartan néztem az ajtó melletti órára; alig akartam elhinni, hogy máris becsöngettek.

– Üljetek le − adta ki az utasítást Remete, majd ő maga is helyet foglalt, és fürgén lapozgatni kezdte a zsebkönyvét. A hiányzók egyáltalán nem érdekelték, amivel mindig azt a benyomást kelti, hogy az sem izgatja különösebben, ha valaki nem jelenik meg az óráján. (A fiúk közül páran már letesztelték, és ahogy az az ellenőrzőjükből kiderült, sajnos nagyon is számon tartja, kik [nem] ülnek a teremben.) Amíg peregtek a lapok az ujjai között, az egész osztály – beleértve engem is – bent tartotta a levegőjét. Egyedül Dorka forgolódott riadtan; látszott rajta, hogy nem érti, mi történik.

– Most felelünk? − súgta oda nekem holtsápadtan, vagy legalábbis olyan arccal, mintha beledugta volna a fejét abba a rózsaszín púderesdobozba, amit mindig magánál tart a kistáskájában.

– Nem, Dorka, mosolyogni kell, és arra kapsz jegyet − sziszegtem dühösen. Ő azonban nem vette a lapot, sőt a szemem sarkából láttam, hogy magában kuncog. Én csak a szememet forgattam. Nem létezik, hogy valaki ennyire szórakozott legyen. Szeretem ezt a kifejezést használni ahelyett, hogy valami sokkal bántóbbat mondanék rá, pedig abban a pillanatban, amikor a tanár kihívott a táblához, amiért beszéltem, nem gondoltam szépeket Dorkáról. A feleletem után csalódottan ültem vissza a helyemre. Nem bírtam másra gondolni, csak arra, hogy ha nem akarok mindenáron szocializálódni, nem kaptam volna kettest. Persze Dorka attól még lelkesen megdicsért. Komolyan, néha az az érzésem, hogy nincs teljesen tisztában azzal, hogy az ötös a legjobb, az egyes pedig a legrosszabb jegy, és nem fordítva.

Amint kicsöngettek, máris felpattant a pad – a padunk – tetejére, és előrántotta a táskájából az uzsonnáját. Egy tenyérnyi, jól megpakolt szendvicset tartott a kezében, pont akkorát, amekkorát az előző két szünetben is. Na igen, ez ő. Ha épp nincs a szájában semmi, akkor beszél, ha meg nem beszél, akkor eszik. Szerintem ezt neki törvény írja elő, vagy nem tudom, mindenesetre egészen elképesztőnek tartom, hogy képes folyton enni úgy, hogy közben viszonylag jó alakja van. Ezt egyébként szívesen megkérdezném tőle, csak hát azzal mégsem mehetek oda hozzá, hogy „te, iszonyú jól nézel ki, tökre irigylem az anyagcserédet”. Ettől függetlenül azért egy kicsit haragudtam is rá. Ha nem szövegel annyit a hajáról, lett volna időm átolvasni a jegyzeteimet, és akkor talán egy négyest is össze tudtam volna hozni. Arról nem is beszélve, hogy Remete eleve miatta hívott ki felelni.

❄

Dühösen caplattam hazafelé a buszmegállótól. Általában sétálok a tömegközlekedés helyett, de mielőbb haza akartam érni, plusz elég hideg is volt, ezért a lehető legtovább utaztam a buszon, onnan pedig sietős léptekkel mentem tovább. Otthon, miután leküzdöttem magamról a kabátot, az első utam a konyhába vezetett. Iszonyú éhes voltam; reggel óta csak egy almát és egy teljes kiőrlésű zabmuffint ettem, amit Krisztától kaptam a hétvégi edzésem alkalmával. Van, hogy ő készíti az uzsonnámat, de általában csak megmondja, hogy mit egyek. A vacsorát sokszor rám bízza, és csak a kalóriamaximumot adja meg, de az ebédemet például mindig egy reformkaja-szállító cégtől, a Primtől hozatja. Nagyon jó a kínálatuk, magának is tőlük rendel, és hát, ő tényleg csinos. Nem. Kriszta gyönyörű. Akárki megmondaná róla, hogy sportoló, és akik ismerik, vagy hallották már korábban a Hodula Krisztina nevet, azok azt is tudják, hogy kétszeres Európa-bajnok műkorcsolyázó. Ez az egyik fő oka annak, hogy szinte mindenben hallgatok rá.

Elővettem a hűtőből az erős paprikát (amit az anyagcsere-felpörgető hatása miatt igen hamar meg kellett szeretnem), és leültem az étkezőasztalhoz, hogy elfogyasszam az ebédemet. Ekkor vettem csak észre, hogy Viktor az asztal túlsó végén ül, és a Tőzsdei Hírmagazint olvassa. Tudtam, hogy otthon van, és valamennyire azt is, hogy ilyen közel, de amíg a konyhában tevékenykedtem, nem különösebben érdekelt, most viszont hirtelen zavarba jöttem. Ugyan már lassan kilenc éve él velünk, néha még mindig nem tudom, miről kéne beszélgetnem vele. Az iskolával semmiképpen nem akartam előhozakodni, mert tudtam, hogy egy kettesért leszedné a fejem, és kilapítva azt használná poháralátétnek, más viszont nemigen jutott az eszembe, úgyhogy inkább csöndben maradtam, és a – borzalmasan csípős – levesemre koncentráltam.

– Átválogattad a számlákat, amiket kértem? − törte meg végül Viktor a csendet.

– Izé… Még nem volt rá időm.

– Nekem sem, azért kértem tőled. − Fel sem pillantott a kezében tartott folyóiratból.

– Ha végeztem, megcsinálom.

– Anyádnak holnapra kellenének, de ő ma is későig dolgozik.

– Rendben, elintézem − bólintottam.

– Helyes. − Azzal elégedetten lapozott egyet.

Idegesített a tudat, hogy egész múlt héten megcsinálhattam volna ezt a hülye válogatást, amit tényleg elég régóta kérnek tőlem Anyával. Ahogyan az lenni szokott, ezt is az utolsó pillanatra hagytam, mint sok mást, és most ezek mind a nyakamba szakadtak. Ilyen például a törifelelés is. Remete múlt szerdán harangozta be, én meg csak halogattam a hétvégén a tanulást. Hirtelen szörnyű bűntudatom támadt, és amikor újból eszembe jutott, hogy be kell számolnom a mostohaapámnak a rossz jegyemről, a gyomrom úgy összeszűkült, hogy nem ment le több falat a torkomon, pedig még a levest sem ettem meg.

– A csekkeket legalább feladtad? − szólt utánam Viktor, mikor a szobám felé indultam. Majdnem visszakérdeztem, hogy milyen csekkekre gondol, ám ekkor megláttam a bejárati ajtó melletti szekrény tetején a két fehér borítékot. Tisztán emlékeztem, hogy péntek este a lelkemre kötötte, hogy másnap, Krisztához menet adjam fel őket. Aztán amikor ezt szombaton elmulasztottam megtenni, újra megkért, hogy hétfőn ez legyen az első dolgom iskola után. Bűnbánóan lesütöttem a szemem, amiből rögtön rájött, hogy megint elfelejtkeztem róla.

– A rohadt életbe, Karolina, mintha a falnak beszélnék! − Az újságjával dühösen az asztalra csapott, mire ijedtemben összerezzentem. Hitetlenkedve megrázta a fejét. − Ha anyád hazajön, erről még lesz beszélgetés − figyelmeztetett. − Addig is, az ingem legyen kivasalva, mert este üzleti vacsorára megyek.

Megsemmisülten bólintottam egyet, és a lehető legkevesebb zajt csapva felszaladtam a szobámba. Mindig is gyűlöltem a megalázottságot, de azt még jobban utáltam, hogy nem tehettem ellene semmit. Ha olyan kedve van, Viktor még az élő fába is beleköt, hát még belém, ha okot szolgáltatok rá. Felérve csak tettem-vettem a szobámban, nem bírtam rávenni magam a tanulásra, vagy úgy általánosságban arra, hogy valami hasznosat csináljak. Viktor ingét mindenesetre kivasaltam, nehogy felrója nekem, hogy még erre sem voltam képes. Ezzel azonban hamar végeztem, és utána csak lógattam a lábam, innen oda, onnan ide rakosgatva dolgokat. Van, hogy ezt csinálom, ha nagyon unatkozom, vagy ha tanulnom kéne, de képtelen vagyok leülni és a magolásra koncentrálni. Ez a szinte kitűnő átlagomhoz képest meglepően sokszor fordul elő. Általában elvagyok azzal, hogy estig valami furcsa feng shui-szerű elgondolás alapján átrendezem a szobámat, amit a következő unatkozásom alkalmával ismét átalakítok. Most viszont úgy éreztem, egyszerűen muszáj elszabadulnom otthonról. Biztosra vettem, hogy megőrülök, ha még akár csak egy negyed órán át együtt kell lennem a mostohaapámmal. Normális esetben elkerüljük egymást a házban, de ezen a délutánon úgy tűnt, egyszerűen nem bírja ki, hogy ne szóljon be mindenért. Mintha kötelességének érezte volna, hogy az összes feladatomat, amiket Anyával ketten osztottak rám, hirtelen számon kérje rajtam. Körülbelül tízpercenként felszaladgált valami kérdéssel, nekem pedig elegem lett abból, hogy állandóan azt kell hallgatnom: „még ez sincs kész?” vagy „mikor csinálod meg végre?” Pláne egy ilyen nap után. Ezért fogtam a korcsolyatáskámat, belegyűrtem egy pulóvert és a bokamelegítőmet, és elviharzottam. Viktort ezen a ponton persze már nem érdekelte, hogy mit csinálok; mire mindent összeszedtem, pont belemerült néhány fontosnak látszó papírba, amiket az aktatáskájából vett elő, szóval valószínű, hogy fel sem tűnt neki, ahogy levágtatok az emeletről. Az sem kizárt, hogy még a bejárati ajtó csapódására sem kapta fel a fejét. Ha dolgozik, akkor képtelenség megzavarni, ha viszont éppen olyanja van, akkor rám telepszik; bármit csinálok, ott áll mellettem, és nem hagy nyugton. Bosszantott, hogy nem vett rólam tudomást, mert épp az lett volna a célom, hogy kizökkentsem a munkájából, de elhatároztam, hogy kivételesen nem foglalkozom vele. Igyekeztem nem gondolni rá. Sem Viktorra, sem Dorkára, sem Remetére vagy a botrányos feleletemre. Tulajdonképpen egyáltalán nem akartam gondolkozni. Csak arra vágytam, hogy a busz kitegyen a Jégvilágnál, és minél hamarabb a pályán lehessek.

Nem olyan régen, november elején fedeztem fel ezt a helyet – ez volt az első jégpálya, ami az idei szezonban megnyílt. Azóta, hogy sikerült meggyőznöm Krisztát, hogy a Jégvilágban tartsuk a heti három edzést a Jégcsarnok helyett, majdnem mindennap eljárok ide, még ha éppen nincs is edzésem. A hely maga tavasszal épült, úgyhogy viszonylag újdonságnak számít a környéken, de szerencsére még így sincsenek annyian, hogy ne lehessen elférni vagy nyugodtan gyakorolni a pályán. Ez részben annak is köszönhető, hogy a jég felülete hatalmas, mivel a Jégvilágnak egyaránt van kültéri és beltéri része. Előbbi egy óriási teraszra, míg az utóbbi leginkább egy diszkóra hasonlít. A belmagasság kívülről befelé nő, középről pedig hatalmas égősorok lógnak, amiknek a másik végét a mennyezet négy sarkában rögzítették. A külső és belső részt a jég megszakítása nélkül egy boltíves átjáró köti össze, amit szintén aranyló égősorokkal világítanak ki estére. Varázslatos érzés átsiklani alatta: olyan, mintha egy másik világba érkeznék.

A pénztárban felmutattam a bérletemet, mire a pult mögött álló lány adott egy szekrénykulcsot. Őt még nem láttam itt korábban, pedig a Jégvilág az utóbbi időben a második otthonommá vált – az sem kizárt, hogy több időt töltök itt, mint a saját házunkban. Az öltözők felé tartva meg is jegyeztem magamban, hogy az életunt emós srác, aki nyitás óta állt a kasszában, biztos szabit vett ki, vagy felmondott, és csatlakozott egy szektához. Mondjuk, én csak örültem neki. Minden alkalommal, amikor nem tudtam pontos összeggel fizetni, és neki kellett felváltania egy nagyobb címletű bankjegyet, úgy nézett rám, mint aki képes lenne ezért megölni engem – vagy magát. Ez a lány a kedves mosolyával és szerény megjelenésével pont az ellentéte volt.

Az öltözőben ledobtam a cipőmet az egyik sarokba, a szekrénybe beakasztottam a sporttáskámat, és felhúztam a korimat. Imádom azt az érzést, ahogy az izgatott bizsergés átjárja a csontjaimat – ez történik minden alkalommal, mielőtt jégre lépnék, és ezúttal sem volt másképp. Az első kör után a dühöm jelentős része elszállt, a második után a maradék is, ezt követően pedig már csak vigyorogni tudtam. Bár a jégcsarnokbeli edzéseinken mindig csak ketten voltunk Krisztával, amióta itt gyakorlunk, megtanultam alkalmazkodni az emberekhez, és mindig tartani a kellő távolságot. Még az is idegesíteni szokott, ha valaki ész nélkül cikázik az autópályán, hát még ha a jégen, tőlem karnyújtásnyira csinálja ugyanezt. Belém szerencsére több veszélyérzet szorult, ezért feleslegesen nem terrorizálok másokat, legfeljebb azt, aki nagyon útban van. Fogalmam sem volt, mióta körözhetek a pályán, csak annyit vettem észre, hogy hol többen, hol pedig kevesebben lettek, míg egyszer csak a DJ bemondta, hogy a Jégvilág tíz perc múlva zár. Megszoktam, hogy jóval a figyelmeztetés után is fent maradhatok a pályán, mert amióta a vezetőség tudomást szerzett arról, hogy műkorcsolyázom, engedélyt kaptam rá. Így amíg kiürülnek az öltözők, kiélvezem, hogy egyedül vagyok a jégen, és olyan gyakorlatokat csinálok, amikhez sok hely kell, vagy nem megy olyan jól, csak az edzésen már nem volt idő a tökéletesítésére. Csakhogy ezúttal nem a megszokott arcokat láttam magam körül, miután a nagyközönség levonult a jégről. Idegen alakok pakolták el azokat a dolgokat, amiket az ismerős dolgozók szoktak, és a kedves mosolyú pénztáros lány is segített nekik, holott az emós srác a munkaideje lejárta után mindig egyből hazament. Furcsállottam a dolgot, mindenesetre nem hagytam abba a korcsolyázást. Egyszer csak egy újabb férfi bukkant fel az öltözőkhöz vezető folyosón, és a heves gesztikulálásából már jóval azelőtt észrevettem, hogy telefonál, hogy meghallottam volna a hangját.

– Ne csinálja már! Hisz’ ismer, jól szituált gengszter vagyok. Tudom, mi merre, hány méter, csak azt nem, hogy melyik kulcs melyik ajtóhoz tartozik.

Lehajtott fejjel igyekeztem úgy tenni, mint akit rettentően foglalkoztat a korcsolyája éle nyomán keletkező hódara, miközben próbáltam észrevétlenül hallgatózni. Reméltem, hogy érdekes információkat csíphetek el, vagy legalább megtudom, ki ez a pasi. Mivel a hideg miatt láttam a saját leheletemet, oldalra pillantva azt is meg tudtam állapítani, hogy ő mikor fújja ki a levegőt; amikor odanéztem, éppen feszülten sóhajtott egyet.

– Igen, még mindig ezen problémázom, mert mialatt beszélgetünk, tudja, nem sokat változott a helyzet. − A vonal túlsó feléről érkező válasz hallatán hevesen megrázta a fejét. − Nem, a világosítással nincs gond, azt a segédem már intézi, a hangfalakat pedig én magam pakoltam el, csak az öltözőket nem tudom bezárni! − Lehet, hogy csak a hideg miatt, vagy a telefonbeszélgetés hatására, de úgy vettem észre, mintha a fülei vörösödni kezdenének. − Nézze, ha most vizsgáztat engem, azt remekül csinálja, de tudja, az embereim az előbb ejtették rá az erősítőt a lábamra, emellett kurva hideg van, és kezdenek elfagyni az ujjaim, úgyhogy a húszból már csak azt a kettőt érzem, amivel a fülemhez tartom a telefont. Nagyon kérem! − rimánkodott a telefonba. − Nem, ez nem vicces! Hallja? Fejezze be a nevetést! − kiáltozta felháborodottan, és közben rám nézett, aki szintén nem bírtam ki röhögés nélkül, ahogy ott álltam, alig öt méterre tőle. Nem volt szigorú a pillantása, mint Viktornak általában. Helyette fáradtan elmosolyodott, miközben továbbra is idegesen dobolt a lábával. Indulatos gesztusai a belőle áradó szórakozottsággal furcsa egyveleget alkottak, és ettől egészen vicces feje lett. Amikor lerakta a telefont, tehetetlenül sóhajtott egyet, amikor is összetalálkozott a pillantásunk. Egyből észbe kaptam: már rég le kellett volna mennem a pályáról, hiszen még a szokásos hosszabbításomnál is tovább maradtam fent. Védekezőn feltartottam a kezem, megelőzve a kínos felszólítást.

– Már megyek is − biztosítottam, és a pálya széle felé indultam.

– Miattam ne izgasd magad − legyintett. − Még eltart egy darabig, mire be tudunk zárni, úgyhogy felőlem akár iglut is építhetsz.

Ezen elmosolyodtam.

– Valami gond van?

– Csak annyi, hogy az embereim nem éppen korcsolyapályára szakosodtak. Még új a terep, fel kell derítenünk − magyarázta.

– Az emberei? − vontam fel a szemöldököm.

– Én vagyok a DJ. DJ Kos.

– Hát persze! − csaptam a homlokomra. − Akkor ezért volt olyan ismerős a hangja!

Odacsúsztam egészen a pálya széléhez, hogy jobban szemügyre vehessem a férfit. Ránézésre a negyvenes évei végén járt, kopasz volt és nagydarab, de nem kigyúrt, azt mondanám, karakteres. Volt egy kis pocakja, de illett hozzá, és a magasságának köszönhetően valamennyire ez is eloszlott rajta. Fekete pufidzsekit és farmernadrágot viselt, aminek feszüléséből ítélve rendesen aláöltözhetett, bár ez a munkája ismeretében érthető is volt. Bal járomcsontján átlósan egy kisebb sebhelyet véltem felfedezni, ami amilyen apró volt, olyan mélynek tűnt, és látszólag elég régen, talán még gyerekként szerezhette. Én mindenesetre úgy gondoltam, valahogy ez is csak még többet tesz hozzá az egyéniségéhez, ráadásul úgy vigyorgott rám, hogy azt nem lehetett nem viszonozni.

– Nem vagyok én olyan vén, tegezz nyugodtan − röhögte el magát, és a kezét nyújtotta. − Mérő Ákos − mutatkozott be a rendes nevén.

– Szóval Ákos.

– Szólíts Kosnak − mosolygott rám kedvesen.

– Rendben, Kos. − Némileg idegenkedve mondtam ki a nevét, de aztán megvontam a vállam, mert úgy voltam vele, hogy pont nem érdekel, hogy hangzik. Ő maga irtó jó fej, baromi klassz hangulatot csinált a pályán, a többi meg úgyis mellékes. Egy pillanatra zavarba jöttem a gondolattól, hogy talán nekem kellett volna kezdeményeznem a kézfogást, de ő nem tűnt olyannak, aki ilyesmin problémázik, így én is túllendültem rajta. Mosolyogva ráztam meg a csuklóját.

– Lina vagyok.

– Úgymint Paulina?

– Úgymint Szűcs-Polacsek Karolina Evanzselin.

– Hű azannya! − képedt el. − A szüleidnek aztán gonosz humorérzéke van.

Általában ki nem állhatom, ha a nevemmel viccelődnek, de az ő szájából nem sértésként hatott a dolog, így vele együtt nevettem.

– Na és mi a gond? Miért nem tudtok bezárni? − kérdeztem.

– Itt van ez a szekérderéknyi kulcs − lóbálta meg előttem a kulcscsomót, ami a himbálózástól csilingelni kezdett −, és fogalmam sincs, melyik mihez való.

– Én majdnem minden este zárásig maradok, úgyhogy talán tudok segíteni − ajánlottam fel.

– Komolyan?

– Persze − bólogattam egyre lelkesebben. − Egy perc, csak átveszem a cipőmet.

❄

– Főnökgyerek vagy, Lina, vagy honnan tudsz mindent? − tárta szét a karját Kos hitetlenkedve, miután bezártam az öltözőket, és az utolsó villanyt is lekapcsoltam.

– Tessék?

– Az apád a tulaj? Vagy te? − faggatózott tréfásan, mire elnevettem magam.

– Nem, csak műkorcsolyázom, ezért általában engedni szokták, hogy kicsivel tovább maradjak a pályán, és ha úgy adódik, segítek a zárásban is.

– A műkorcsolya az olyan, mint a jégtánc? Ilyen jelmezben, zenével meg mindennel? És énekelsz is?

– Ez nem jégrevü, és nem is musical − mosolyogtam. − És versenyekre sem járok.

– De ilyen flikk-flakkokat azért szoktál csinálni? − Pont olyan arcot vágott, mint Bazsi, amikor a korcsolyáról mesélek neki.

– Igen, jó sok flikk-flakkot − forgattam a szemem nevetve.

– Legközelebb mutathatnál valamit − javasolta, de még mielőtt visszakérdezhettem volna, hogy érti, vagy mit jelent a „legközelebb”, hálálkodott még egy sort a segítségemért, és már el is köszönt.

A sötétbe borult Jégvilág előtt állva, mosolyogva figyeltem, ahogy Kos beszáll a fekete kisteherautójába, ami tökéletesen illett hozzá. Nemcsak azért, mert az oldalára DJ KOS volt ragasztva sárga matricákból, hanem valahogy az egész annyira ő volt. Amíg átvetettem a vállamon a korcsolyatáskámat, már meg is fordult vele.

– Közel laksz? Ne vigyelek el? − ajánlotta fel a lehúzott ablakon keresztül.

– Ööö… Köszi, de azt hiszem, inkább… − A fejemmel az úttest túloldalán lévő buszmegálló felé intettem. Őszintén szólva nem igazán lett volna bizodalmam beülni mellé a kocsijába, annak ellenére, hogy igazán kedvesnek és jó fejnek tartottam. Elvégre húsz perccel azelőtt ismertem meg, vagyis gyakorlatilag semmit nem tudtam róla azon kívül, hogy egy DJ, akinek nincs türelme órákon keresztül kulcsokat próbálgatni különböző zárakba. Szerencsére vette a lapot, és egyáltalán nem sértődött meg.

– Jó éjt, Lina! − intett az egyik kezével, miközben a másikkal a kormányt tekerve kimanőverezett a parkolóhelyről.

– Jó éjt, Kos!

Megvártam, amíg elhajt, aztán hazafelé vettem az irányt.

❄

Többek között azt szeretem a korcsolyázásban, hogy kiszakít a szürke hétköznapjaimból, amire általában nagy szükségem van. Kistesó, mostohaapuka, egy anyuka, másik valósággal a fejében… Azt hiszem, ehhez nem szükséges további magyarázatot fűzni. Viszont annak, hogy egy kis időre mindettől eltávolodom, az az egyedüli hátránya, hogy amikor hazaérek, valósággal visszazuhanok a kötelességeim és feladataim világába. És ebben a világban sajnos minden sokkal nehezebbnek tűnik. Bár valószínűleg az is. Ahogy beléptem az ajtón, Viktor azzal a lendülettel pattant fel az étkezőasztaltól – kíváncsi lettem volna, mióta ült ott, azt várva, hogy hazaérjek.

– Egy kettes? − mennydörögte. − Ráadásul történelemből?

A francba! Teljesen kiment a fejemből, hogy Anya megadta neki az elektronikus ellenőrzőm kódját.

Aztán az jutott eszembe: nem érdekel.

– Le kell zuhanyoznom − közöltem faarccal, és felrohantam az emeletre.

Ritkán van úgy, hogy teljesen hidegen hagy a mostohaapám fejmosása, de ez egyike volt ezen kivételes alkalmaknak. Csak arra tudtam gondolni, hogy milyen jól tettem, hogy elmentem korcsolyázni ahelyett, hogy otthon maradtam volna tanulni. Úgy voltam vele, a törifeleletemet majd a jövő héten kijavítom, amikor már nem Kos jár majd a fejemben. Aznap viszont, azt hiszem, pont rá volt szükségem.