A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lisa Kleypas: Scandal in Spring

Avon Books, An Imprint of HarperCollinsPublishers,

New York, 2006

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Tóth Gizella

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2006 by Lisa Kleypas

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2017

Copyright © Gabo Kiadó, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-458-9

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Előszó

– Döntöttem Daisy jövőjéről – jelentette be Thomas Bowman a feleségének és a leányának. – Bár a Bowmanek nem szeretik beismerni a vereségeiket, nem tagadhatjuk az igazságot.

– És az mi lenne, apa? – kérdezte Daisy.

– A sors nem brit arisztokratafeleségnek szánt – felelte Bowman, majd a homlokát ráncolva hozzátette: – Vagy talán az arisztokratákat nem neked szánták. Igen gyengén jövedelmezett a férjkeresésre fordított befektetésem. Tudod, mit jelent ez, Daisy?

– Nem jövedelmező részvény vagyok? – találgatott a lány.

Ha valaki most látja Daisy Bowmant, biztos nem hiszi el, hogy huszonkét éves felnőtt nő. Az alacsony, karcsú és fekete hajú teremtést gyermeki élénkség és vidámság jellemezte, noha az ifjú hölgyek többsége az ő korában már komoly családanya volt. Ahogy ott ült felhúzott térddel, a pamlag sarkába dobott porcelánbabának tűnt. Bowmant bosszantotta, hogy a lánya könyvet tart a kezében, egyik ujját a lapok közé dugva, így jelölve, hol tart. Láthatóan alig várja, hogy az apja végezzen, és ő folytathassa az olvasást.

– Tedd azt le! – parancsolta.

– Igenis, apa. – Daisy lopva megnézte, hányadik oldalon tart, aztán félretette a könyvet. Az apró gesztus még jobban feldühítette Bowmant. Könyvek, könyvek… a puszta látványuk eszébe juttatta a lánya kínos kudarcát a férjkeresésben.

Bowman vaskos szivart pöfékelve terpeszkedett egy kényelmes karosszékben szállodai lakosztályuk nappalijában. Több mint két éve laktak már itt. Felesége egy nádhátú széken feszengett a közelében. Bowman terebélyes, hordó alakú férfi volt, külsőre éppoly agresszív, mint természetre. Bár a fején egyetlen hajszál sem árválkodott, felső ajkát tömött bajusz díszítette, mintha az összes szőrnövesztési energia oda összpontosult volna a kobakja helyett.

Mercedes szokatlanul karcsú lányként kezdte a házasságot, és az évek során még soványabbá vált, ahogy a szappan fogy fokozatosan, míg végül csak apró darabka marad belőle. Fényes fekete haját mindig szigorúan hátrafésülte, a ruhaujj szorosan simult a csuklójára, amely olyan apró volt, hogy Bowman könnyedén kettéroppanthatta volna, mint valami faágat. És amikor teljesen mozdulatlanul ült, mint most, akkor is ideges benyomást keltett.

Bowman sohasem bánta meg, hogy Mercedest választotta feleségéül. Az asszony acélos becsvágya tökéletesen összhangban volt saját ambícióival. Hajthatatlan nő volt, kemény és elszánt, aki folyton arra törekedett, hogy méltó helyet verekedjen ki a Bowmaneknek a társaságban. Mercedes volt az, aki ragaszkodott hozzá, hogy a lányokat Angliába hozzák, miután New Yorkban nem tudtak bejutni az előkelő Térdnadrágosok közé.

– Egyszerűen meg kell kerülnünk őket – jelentette ki elszántan, és isten a megmondhatója, milyen szerencséjük volt idősebb lányukkal.

Lilliannek valahogy sikerült kifognia a legígéretesebb aranyhalat, Lord Westcliffet, akinek kékebbnél is kékebb vér folyt az ereiben. A gróf csinos szerzemény volt a családnak, de Bowman már égett a vágytól, hogy visszatérjen Amerikába. Ennyi idő alatt Daisy bőven foghatott volna magának valami ranggal bíró úriembert, ha akar. Ideje elkönyvelni a veszteséget, és továbblépni.

Öt gyermekére gondolva Bowman gyakran eltöprengett, hogyan lehetséges az, hogy olyan keveset örököltek tőle. Ő és Mercedes is elszántan, megszállottan küzdöttek a céljaik eléréséért. És mégis, mindhárom fiuk békés, belenyugvó természetű volt, akik elfogadták a dolgokat úgy, ahogy vannak, és biztosra vették, hogy minden, amit akarnak, az ölükbe pottyan, mint érett gyümölcs a fáról. Lillian volt az egyetlen, aki úgy tűnt, hogy örökölt valamennyit a Bowmanek törtető szelleméből… de ő nő volt, s mint ilyen, teljes veszteség.

És aztán ott volt Daisy. Összes gyermeke közül Bowman őt értette a legkevésbé. Daisy már gyermekként sem a megfelelő következtetéseket vonta le Bowman történeteiből, és olyan kérdésekkel állt elő, amelyeknek semmi köze sem volt ahhoz, amit Bowman megértetni szeretett volna. Amikor azt magyarázta, hogy a befektetőknek, akik alacsony kockázatot, de tisztes hasznot szeretnének, miért kell állami részvényekbe fektetniük a tőkéjüket, Daisy félbeszakította.

– Papa, milyen csodálatos volna, ha a kolibrik teadélutánt tartanának, és mi elég kicsik lennénk ahhoz, hogy meghívjanak rá, ugye?

Az évek során minden próbálkozása, hogy Daisyt megváltoztassa, hősies ellenállásba ütközött. A lány olyannak szerette magát, amilyen, így a próbálkozásai körülbelül annyit értek, mintha pillangórajt próbált volna összeterelni… vagy kocsonyát a fához szegezni.

Mivel Bowmant félig az őrületbe kergette saját lánya kiszámíthatatlan természete, cseppet sem csodálkozott, hogy nem akad férfi, aki egész életre társául óhajtaná. Miféle anya lesz belőle? Szivárványon szánkázó tündérekről locsog majd, ahelyett, hogy szigorú rendre nevelné a gyerekeit.

– De kedves Mr. Bowman, a szezonnak még közel sincs vége – avatkozott a beszélgetésbe Mercedes megrökönyödve. – Szerintem Daisy komoly haladást könyvelhet el. Lord Westcliff bemutatta néhány ígéretes úriembernek, akik mind égnek a vágytól, hogy sógorságba kerüljenek a gróffal.

– Úgy vélem – mondta Bowman sötéten –, hogy ezeket az ígéretes úriembereket inkább Westcliff sógorsága vonzza, mintsem az, hogy Daisyt feleségül vehessék. – Szúrós pillantást vetett a lányára. – Van rá esély, hogy valamelyikük megkéri a kezed?

– Ezt Daisy igazán nem tudhatja… – tiltakozott Mercedes.

– A nők mindig tudják az ilyesmit. Válaszolj, Daisy! Van bármilyen csekély remény is arra, hogy valamelyikük kérőként lép fel?

A lány tétovázott, tekintete nyugtalan volt.

– Nem, apa – ismerte be végül őszintén.

– Ahogy gondoltam. – Bowman összekulcsolta a kezét a hasán, és felsőbbrendű pillantással mérte végig a két csendes nőt. – A siker hiánya kezd kínossá válni, lányom. Nem tetszik a ruhákra és csecsebecsékre feleslegesen kidobott pénz. Nem tetszik, hogy az egyik unalmas bálról a másikra kell, hogy hurcoljalak. De legkevésbé az tetszik, hogy ez az ügy Angliában marasztal, miközben New Yorkban lenne rám szükség. Ezért úgy döntöttem, hogy magam választok férjet neked.

Daisy üres tekintettel nézett rá.

– Kire gondoltál, apa?

– Matthew Swiftre.

A lány erre úgy meredt az apjára, mintha az megőrült volna.

– Ennek semmi értelme, Mr. Bowman – szisszent fel Mercedes. – A világon semmi értelme! Sem nekünk, sem Daisynek nem származna haszna ebből a frigyből. Mr. Swift nem előkelő származású, még csak jelentős vagyona sincs…

– Egyike a bostoni Swifteknek – szögezte le Bowman. – Aligha olyan család, akiket az ember semmibe vehet. Jó nevű, s hozzá jó vérű. Ennél is fontosabb, hogy odaadó emberem. Ráadásul az egyik legragyogóbb üzletember, akivel valaha találkoztam. Azt akarom, hogy ő legyen a vőm, és örökölje a vállalatot, amikor eljön az ideje.

– De hiszen van három fia, akik a születésük jogán öröklik a vállalatot – dühöngött Mercedes.

– Egyiküket sem érdekli az üzlet. Nincs rá hajlamuk. – Matthew Swiftre gondolva, Bowmant büszkeség fogta el. A fiú tehetsége az ő keze alatt bontakozott ki az elmúlt majdnem tíz év során, és sokkal inkább Bowman tükörképe volt, mint a saját fiai. – Egyikükben sincs meg Swift becsvágya és könyörtelensége – folytatta. – Az örököseim apjává fogom tenni.

– Elment a józan esze! – kiáltotta Mercedes hevesen.

– Meg kell jegyeznem – szólalt meg Daisy halk, nyugodt hangon, elejét véve apja kitörni készülő haragjának –, hogy az én együttműködésem elengedhetetlen ez ügyben. Különösen most, hogy az örökösök kérdése is előkerült. Márpedig biztosíthatom önt, uram, hogy nincs a földön olyan hatalom, amely arra kényszeríthetne, hogy olyan férfinak szüljek gyerekeket, akit még csak nem is kedvelek.

– Azt gondolnám, hogy szeretnél végre hasznára lenni valakinek – morogta vészjóslón Bowman. Mindig puszta hatalmát felhasználva igyekezett elfojtani minden lázadást. – Azt hittem, férjre és saját otthonra vágysz, ahelyett, hogy ezt a parazita életmódot folytatnád.

Daisy összerezzent, mintha megütötte volna.

– Nem vagyok parazita!

– Ó, valóban nem? Akkor talán elmagyaráznád, mi haszna volt a világnak eddig a létezésedből? Mi olyat tettél, ami valaki más javára szolgált?

Szembesülve a feladattal, hogy a tulajdon létét igazolja, Daisy nem szólt semmit, de kőkemény tekintettel nézett az apjára.

– Akkor halld a végső szavam – mondta Bowman. – Vagy találsz magadnak megfelelő férjet május végéig, vagy hozzáadlak Swifthez.

Első fejezet

– Nem kellene beszélnem róla – háborgott Daisy később aznap este, fel-alá járkálva a Marsden-ház szalonjában. – Nem volna szabad aggodalmaskodnod a te állapotodban. De nem tarthatom magamban, mert akkor felrobbanok, ami valószínűleg sokkal aggasztóbb lenne.

A nővére felemelte a fejét Lord Westcliff válláról.

– Mondd csak el – bátorította nagyot nyelve, hogy leküzdje émelygését. – Csak olyankor szoktam aggódni, ha elhallgatnak előlem valamit. – Félig fekvő helyzetben pihent a férje karjában a pamlagon, és citromos jeget szopogatott. Behunyta a szemét nyelés közben, fekete szempillái élesen kirajzolódtak a halvány bőrön.

– Jobban vagy? – kérdezte Westcliff gyengéden, és letörölt egy vízcseppet a felesége szája sarkáról.

Lillian bólintott, bár az arca szörnyen sápadt volt.

– Igen, azt hiszem, a jég segít. Ajaj. Imádkozz, hogy fiú legyen, Westcliff, mert ez az egyetlen esélyed, hogy örökösre tegyél szert. Nem vagyok hajlandó még egyszer ezt végigcsinálni…

– Nyisd ki a szád – kérte a férfi, és még egy darabka citromos jeget csúsztatott a szájába.

Normális körülmények közt Daisyt meghatotta volna a bensőséges jelenet… ritka eset volt, hogy valaki ennyire sebezhetőnek láthassa Lilliant, vagy ilyen gyengédnek és aggódónak Marcust. Most azonban Daisyt annyira elfoglalta a saját problémája, hogy alig vette észre, mi zajlik körülötte.

– Apa ultimátumot adott! – tört ki belőle. – Ma este azt…

– Várj – kérte Westcliff halkan, és lehajolt a feleségéhez, aki karcsú, fehér kezét a hasán pihentetve feküdt az ölében. Valamit súgott a fülébe, mire az asszony bólintott.

Bárki, aki látta, milyen gyengéden bánik a feleségével, akarva-akaratlanul észrevette, mekkorát változott a gróf, akit mindig hideg természetű embernek ismertek. Sokkal megközelíthetőbb lett – többet mosolygott és nevetett –, és az illedelmes viselkedéssel kapcsolatos elvei is sokat enyhültek… ami határozottan jó volt, ha valaki Lilliant óhajtotta hitvesének és Daisyt a sógornőjének.

Westcliff barna szeme oly sötét árnyalatú volt, hogy feketének hatott. Ez a szempár most megállapodott Daisyn. Bár a férfi egy szót sem szólt, Daisy kiolvasta a tekintetéből a vágyat, hogy megvédje a feleségét bárkitől és bármitől, aki, vagy ami megzavarni merészelné a nyugalmát.

Daisy hirtelen elszégyellte magát, amiért csak úgy berontott ide, hogy Lillianre zúdítsa az apjuktól elszenvedett sérelmét. Meg kellett volna tartani a problémáit magának, nem pedig nyafogó gyerek módjára a nővéréhez rohannia. De Lillian kinyitotta a szemét, tekintete meleg és mosolygós volt, ahogy ezernyi gyermekkori emlék táncolt, szikrázott köztük a levegőben, mint megannyi ujjongó szentjánosbogár. Kettejük bensőséges viszonya olyasmi volt, amit a legoltalmazóbb férj sem szakíthat meg.

– Hadd haljam, mit mondott a mi emberevő óriásunk!

– Azt, hogy ha nem találok magamnak férjet május végéig, majd ő választ nekem. És találd ki, kicsodát! Rajta, próbáld csak meg kitalálni!

– Fogalmam sincs. Apának senki sem elég jó.

– Ó, dehogynem – háborgott Daisy. – Van valaki, akit apa száz százalékosan elfogad.

Erre már Westcliff is felfigyelt.

– Valaki olyan, akit ismerek?

– Hamarosan meg fogod ismerni – felelte Daisy. – Apa érte küldetett. A jövő héten érkezik a szarvasvadászatra.

Westcliff gyorsan végiggondolta, kiket vett fel a vendéglistára Thomas Bowman kívánságára.

– Az amerikai? – kérdezte. – Mr. Swift?

– Igen.

Lillian elképedve bámult a húgára, aztán halk nyikkanással a férje vállába temette az arcát. Daisy először megijedt, hogy a nővére sír, de aztán rájött, hogy Lillian a nevetését próbálja visszafojtani.

– Nem… ezt nem mondhatod komolyan… képtelenség… sohasem…

– Nem találnád ilyen mulatságosnak, ha neked kellene hozzámenned feleségül – morogta Daisy a homlokát ráncolva.

Westcliff az egyik nővérről a másikra nézett.

– Mi a baj Mr. Swifttel? Abból, amit az apátok mondott, nagyon is tisztességes fickónak tűnik.

– Csak a baj van vele – felelte egy utolsó kacajjal Lillian.

– De az apátok nagyra tartja.

– Ó! – morogta gúnyosan Lillian. – Mert legyezgeti a hiúságát, ahogy Mr. Swift igyekszik lépést tartani vele, és csüng minden szaván.

Westcliff felesége szavait fontolgatta, miközben újabb kanál citromos jeget tartott a szájához. Lillian felsóhajtott, ahogy a jeges folyadék lecsúszott a torkán, enyhítve émelygését.

– Talán téved az apád Mr. Swift intelligenciáját illetően? – fordult Daisyhez.

– Nem, tényleg intelligens – ismerte el a lány. – De képtelenség normálisan beszélgetni vele. Ezernyi kérdést tesz fel, meghallgatja a válaszokat, de ő nem mond semmit.

– Talán csak visszahúzódó – találgatott Westcliff.

Erre már Daisy is felnevetett.

– Biztosíthatlak, kedves sógorom, hogy Mr. Swift nem visszahúzódó. Inkább… – Elhallgatott, a megfelelő szavakat keresve.

Matthew Swift veleszületett ridegségéhez elviselhetetlen felsőbbrendűség társult. Nem lehetett semmi újat mondani neki, mert mindent tudott. Mivel Daisy hajthatatlan természetű emberekkel teli családban nőtt fel, semmi szüksége sem volt még egy merev és okoskodó alakra az életében.

Úgy vélte, semmiképp sem írható Swift javára, hogy könnyedén beilleszkedett a Bowmanek közé.

Swift talán elviselhetőbb volna, ha bármi elbűvölő vagy vonzó tulajdonsággal bírna. De sem jellemében, sem külsejében nem akadt olyasmi, ami enyhített volna merevségén. Nem volt humorérzéke, sem kedvességnek bármi kézzelfogható jele. Külsőre is furcsán festett: hórihorgas és esetlen, ráadásul olyan sovány, hogy karja-lába karóbabra emlékeztetett. Daisy nem felejtette el, hogy a kabát úgy lógott a férfi széles vállán, mintha senki sem lenne benne.

– Inkább nem sorolom, mi mindenért nem szeretem – mondta végül. – Sokkal egyszerűbb úgy fogalmazni, hogy nincs rá semmi okom, hogy kedveljem.

– Még csak nem is vonzó külsejű – tette hozzá Lillian. – Csak egy csontkollekció. – Megsimogatta Westcliff izmos mellkasát, néma elismeréssel adózva remek alakjának.

A grófot láthatóan mulattatta a dolog.

– Van ennek a Swiftnek bármilyen jó tulajdonsága?

A nővérek alaposan megfontolták a választ.

– Szép fogai vannak – morogta végül Daisy.

– Honnan tudod? – csodálkozott Lillian. – Sohasem mosolyog!

– Túl szigorúan ítélitek meg – vélte Westcliff. – Lehetséges, hogy Mr. Swift megváltozott, mióta nem láttátok.

– Annyira nem változhatott meg, hogy valaha is kedvem támadjon feleségül menni hozzá – jelentette ki Daisy.

– Nem kell hozzámenned Swifthez, ha nem akarsz! – mondta Lillian hevesen, és megfordulva a férjére nézett. – Így van, Westcliff?

– Igen, szerelmem – mormolta a gróf, és kisimította hitvese arcából a haját.

– És nem hagyod, hogy apám elszakítsa tőlem Daisyt, ugye? – erősködött tovább Lillian.

– Természetesen nem. Valamit mindig ki lehet találni.

Lillian hozzásimult. Abszolút megbízott a férje képességeiben.

– Látod, nincs miért aggódnod – motyogta. – Westcliff mindent… – nagyot ásított – kézben tart.

Daisy együtt érzőn mosolygott, látva, hogy a nővére szeme lassan lecsukódik. A tekintete találkozott Westcliff tekintetével, és jelezte, hogy ő most távozik. A gróf kurtán biccentett, és minden figyelmével ismét álmos felesége felé fordult. Daisy önkéntelenül is arra gondolt, lesz-e férfi, aki egyszer majd így néz rá, mintha valami felbecsülhetetlen értékű dolgot tartana a karjában.

Daisy biztos volt benne, hogy Westcliff minden lehetséges módon megpróbál segíteni, ha másért nem, Lillian kedvéért. A gróf képességeibe vetett bizalmát azonban jelentősen csökkentette, hogy tisztában volt saját apja hajthatatlan akaratával.

Bár eltökélte, hogy a végsőkig dacol az apjával, érezte, hogy esélyei a nullával egyenlők.

Megállt a küszöbön, és aggódó homlokráncolással nézett vissza a pamlagon pihenő párra. Lillian már álomba merült Westcliff mellkasán. A gróf, elkapva Daisy boldogtalan tekintetét kérdőn vonta fel a szemöldökét.

– Az apám… – kezdte Daisy, aztán az ajkába harapott. Ez az ember az apja üzlettársa, nem illendő hozzá szaladnia a panaszaival. De a sógora arcán tükröződő türelem felbátorította. – Parazitának nevezett – mondta halkan, nehogy Lilliant felébressze. – Azt akarta, soroljam fel, mi haszna volt eddig a világnak a létezésemből, vagy hogy mi mindent tettem valaki másért.

– Mire te azt válaszoltad, hogy…

– Semmi sem jutott az eszembe.

Westcliff kifürkészhetetlen tekintettel intett, hogy menjen közelebb, és Daisy engedelmeskedett. Meglepetésére a sógora megfogta a kezét, és melegen megszorította. A többnyire visszafogott gróf még sohasem csinált ilyet.

– Daisy – kezdte Westcliff gyengéden –, a legtöbb ember nem hajt végre nagy tetteket. Sok apró cselekedet alapján ítélik meg őket. Valahányszor kedves vagy valakihez, vagy mosolyt csalsz valakinek az ajkára, értelmet ad az életednek. Sohase kételkedj a saját értékességedben, kis barátnőm. A világ szomorú hely lenne Daisy Bowman nélkül.

Kevés ember vitatná, hogy Stony Cross Park az egyik legszebb hely Angliában. A Hampshire-i birtok a majdnem áthatolhatatlan sűrű erdőségektől a ragyogó virágos mezőkig vagy ingoványos mocsarakig mindenféle természeti szépséggel dicsekedhetett. Az Itchen folyó partja fölötti meredélyen büszkén állt az erős, mézszínű kövekből épült kastély.

Mindenfelé pezsgett az élet, halvány hajtások dugták ki a fejüket az ősi tölgyek és cédrusok lábainál, beljebb az erdőben harangvirágok bólogattak.

Szöcskék ugráltak a kankalinoktól és kakukktormától tarkálló réten, légies szitakötők jártak táncot a vidrafű különleges alakú, fehér virágai felett. A gondosan nyírt sövény és a zöld gyep is a tavasz illatát árasztotta.

Tizenkét óra kocsikázás után, amelyet Lillian a poklon átvezető útként jellemzett, a Westcliffek, Bowmanek és a többi meghívott vendég megérkezett végre Stony Cross Parkba.

Hampshire-ben még az égnek is más színe volt, lágyabb kék, és a vidékre áldásos csend borult. Nem lehetett kerekek nyikorgását vagy paták csattogását hallani, vagy árusok és koldusok kiáltásait, sem gyárak zaját vagy bármilyen más hangzavart, amely folyamatos támadásokat intézett a városlakók füle ellen. Itt csak a bokrok közt trillázó vörösbegyek dala, a fák közt szorgoskodó harkályok kopácsolása hallatszott, vagy időnként a nád között tovacikázó jégmadár surrogása.

Lillian, aki valaha unalmas helynek tartotta a vidéket, boldog volt, hogy ismét a birtokon lehetett. Valósággal kivirult, és már az első itt töltött éjszaka után sokkal jobban festett, mint az előző hetekben bármikor. Most, hogy a terhességét nem rejtette el a ruha, korlátok közé szorult, ami azt jelentette, hogy nem jelenhetett meg többé a társasági rendezvényeken. Saját birtokán azonban viszonylagos szabadságot élvezett, bár csak a vendégek kis csoportjával érintkezhetett.

Daisy örömmel vette tudomásul, hogy ismét a kedvenc szobájában szállásolták el. A csendes, ódon hangulatú szoba valaha Lord Westcliff húgáé, Lady Aline-é volt, aki most Amerikában élt a férjével és a fiával. A helyiség legelbűvölőbb része a boltíves benyíló volt, amelyet Franciaországból szállítottak ide, és itt újra összeraktak. Az apró szoba eredetileg egy tizenhetedik század elején épült kastélyból származott, és volt benne egy kis kerevet, amelyen remekül lehetett szunyókálni vagy olvasni.

A kerevet sarkában összegömbölyödve, kezében könyvvel, Daisy úgy érezte, mintha elrejtőzött volna a világ elől. Bárcsak örökre itt maradhatna Stony Crossban a nővére mellett! De alighogy megkísértette a gondolat, rögtön tudta azt is, hogy sohasem lenne tökéletesen boldog. Saját életet szeretett volna… férjet, gyerekeket.

Daisy emlékei szerint most először került szövetségbe az édesanyjával. Mindketten egyet akartak: megakadályozni az utálatos Matthew Swifttel kötendő házasságot.

– Az a nyomorult alak! – kiáltott fel Mercedes. – Semmi kétség, ő ültette a bogarat az apád fülébe. Mindig gyanítottam, hogy…

– Mit? – kíváncsiskodott Daisy, de az anyja csak összeszorította az ajkait, és nem válaszolt.

Mercedes végignézte a vendéglistát, és közölte Daisyvel, hogy nem kevés alkalmas úriember tartózkodik a kastélyban.

– Még ha nem mind egyenes ági leszármazott, valamennyiük családja tiszteletreméltó… és az ember sohasem tudhatja… Bárkit érhet baleset… elkaphat valami halálos kórt… vagy katasztrófa történhet. Előfordulhat, hogy a család több tagja is egyszerre tűnik el a sorból, és akkor a férjed kapja meg a címet. – Mercedes ismét a lista fölé hajolt, jobb kedvre derülve a Daisy leendő férjének rokonait érő csapás reményteli kilátásaitól.

Daisy türelmetlenül várta, hogy Evie és St. Vincent megérkezzen. Szörnyen hiányolta a barátnőjét, különösen most, hogy Annabelle-t lefoglalta a babája, Lillian számára pedig túl nehézkessé vált, hogy vele tartson. Hiányoztak neki a fürge séták, amelyeket annyira szeretett.

A megérkezése utáni harmadik napon Daisy egyedül indult egy kis délutáni túrára. A jól ismert ösvényt választotta, amelyen sokszor végigment már korábbi itt-tartózkodásai során. Halványkék muszlinruháját virágok díszítették, erős cipőt húzott, és fejére szalmakalapot tett.

Miközben átvágott a vérehullató fecskefűtől sárgálló és a kereklevelű harmatfűtől pirosló mocsaras mezőn, a problémáján töprengett.

Miért olyan nehéz férfit találnia magának?

Arról szó sincs, hogy ne akarna beleszeretni valakibe. Sőt annyira nyitott volt rá, hogy egyenesen igazságtalannak tűnt, hogy eddig még senkit sem talált. Ő megpróbálta! De valami mindig rosszul sült el.

Ha az úriember megfelelő korú volt, akkor közömbösnek vagy nagyképűnek bizonyult. Ha kedves és érdekes férfival hozta össze a sors, akkor vagy olyan öreg volt, hogy a nagyapja lehetett volna, vagy valami más gond volt vele, például folyton bűzlött, vagy a képébe köpködött beszéd közben.

Daisy tudta magáról, hogy nem számít különleges szépségnek. Nagyon alacsony és törékeny, s noha gyakran dicsérték sötét szemét és barnásfekete haját, a „manószerű” és a „pajkos” jelzőt sokkal többször hallotta emlegetni. Márpedig a manószerű nők közel sem vonzzák úgy a kérőket, mint a szoborszépségű, vagy az apró termetű, de vénuszi idomokkal rendelkezők.

Azt sem mulasztották el megemlíteni, hogy Daisy túlságosan sok időt tölt a könyveivel, ami minden bizonnyal igaz is volt. Ha Daisyn múlt volna, az egész napot olvasással és álmodozással tölti. Bármelyik értelmes úriember kétségtelenül arra a következtetésre jutna, hogy Daisyből nem válik hasznos feleség, aki otthon van a háztartásban és a legapróbb részletekig mindenre odafigyel… és ebben nem is tévedne.

Daisyt a legkevésbé sem érdekelte az éléskamrák tartalma, vagy az, hogy mennyi szappant kell rendelnie a nagymosáshoz. Sokkal érdekesebbnek találta a regényeket, a verseket és a történelmet, amelyek hosszas álmodozásokra adtak alkalmat, amikor csak bámult ki az ablakon, bele a semmibe… miközben a képzelete távoli tájakra, egzotikus kalandokra indult, idegen tengerek fölött szárnyalt egy repülőszőnyegen, trópusi szigeteken keresett kincset.

Izgalmas úriemberek is szerepeltek Daisy álmaiban, a merész hőstettekről és nemes cselekedetekről szóló történetek szülte úriemberek. Ezek a képzeletbeli férfiak sokkal izgalmasabbak, érdekesebbek voltak, mint a hétköznapi férfiak… szép szavakat mondtak, kiválóan forgatták a kardot, remekeltek a párbajokban, és addig csókolták a szeretett nőt, míg az elalélt.

Daisy természetesen nem volt annyira naiv, hogy azt higgye, a valóságban is léteznek ilyen férfiak, de be kellett ismernie, hogy a képzeletében élő romantikus ideálokkal összehasonlítva a hús-vér férfiak szörnyen… unalmasnak tűntek.

Daisy az ég felé fordította az arcát, hagyva, hogy a fák lombjain átsütő napsugár gyengéden simogassa, s közben egy régi ír népdalt énekelt.

Jöjjön hát gazdag, jöjjön hát szegény,

Jöjjön hát bolond vagy okos legény,

Mindegy az, csak férfi legyen,

Aki hajlandó elvenni engem.

Hamarosan elért az úti céljához, a forrás táplálta kúthoz, amelyet már többször felkeresett a barátnőivel. A kívánságkúthoz. A helyi hagyományok szerint a kútban szellem lakozott, aki teljesítette annak a kívánságát, aki tűt dobott a kútba. Csak arra kellett vigyázni, nehogy valaki túl közel álljon a kút széléhez, és a szellem magával ragadja a mélybe, hogy örök életére az asszonyává tegye.

Korábban Daisy mindig a barátnői nevében kívánt valamit… és kívánságai rendre teljesültek. Most azonban neki volt szüksége egy kis varázslatra.

A kalapját óvatosan a földre tette, aztán odalépett a sötét lyukhoz, és belenézett az iszaposnak tűnő vízbe. Ruhájának zsebéből gombostűkkel telitűzdelt papírlapot vett elő.

– Jóságos Szellem – kezdte –, mivel nem sikerült olyan kedves férfit találnom, amilyenre hitem szerint vágytam, rád hagyom, hogy milyen legyen. Nincsenek elvárásaim, sem feltételeim. Csak annyit kérek… hogy a megfelelő férfit küldd el nekem. Kész vagyok nyitottan fogadni.

Kettesével-hármasával húzta ki a tűket a papírból, és mindet a kútba vetette. Az apró tűkön megcsillant a nap fénye, mielőtt a zavaros vízbe hullva a kút mélyére süllyedtek.

– Az összes tűt ugyanannak a kívánságnak szentelem – mondta Daisy a kútnak. Egy hosszú percig lehunyt szemmel összpontosított. A csendben csak a víz halk loccsanásai és a szitakötők zsongása hallatszott, aztán egy csilpcsalpfüzike süvített el, hogy röptében kapjon el valami rovart.

Ág roppant Daisy háta mögött, mintha rálépett volna valaki.

Daisy sarkon pördült. Magas, sötét férfialak közeledett felé. Már csak néhány méterre volt. Daisy szíve ijedten dobbant meg, hogy ilyen közel jutott hozzá valaki, amikor ő egyedül hitte magát.

A férfi magas és izmos volt, mint Annabelle barátnője férje, de valahogy fiatalabbnak tűnt, talán még harminc sem lehetett.

– Elnézését kérem – szólalt meg a férfi halkan, amikor meglátta Daisy arcát. – Nem akartam megijeszteni.

– Ó, nem ijesztett meg – hazudta Daisy vidáman, bár pulzusa még szaporán lüktetett. – Csak egy kissé… meglepődtem.

A férfi laza léptekkel közelebb ment, kezét a zsebében pihentette.

– Csak néhány órája érkeztem a birtokra, és mondták, hogy ön sétálni indult.

A férfi nagyon ismerősnek tűnt, és úgy nézett Daisyre, mintha elvárná, hogy a lány felismerje. Daisyt lelkifurdalás fogta el, mint mindig, ha elfelejtett valakit.

– Ön is Lord Westcliff vendége? – kérdezte, kétségbeesetten kutatva az emlékei közt.

A férfi furcsa pillantást vetett rá, és elmosolyodott.

– Igen, Bowman kisasszony.

Tudja a nevét. Daisy egyre zavartabban mérte végig a férfit. Elképzelni sem tudta, hogyan felejthetett el valakit, aki ilyen vonzó. Erős, határozott arcvonások, amelyek túl férfiasak ahhoz, hogy szépnek nevezhesse, és túl feltűnőek ahhoz, hogy hétköznapiak legyenek. A szeme kéken ragyogott, mint a tiszta ég, ami még lenyűgözőbb hatást keltett arcának napbarnítottsága ellenében. Volt valami rendkívüli a férfiban, egyfajta visszafogott életerő, amely oly intenzíven áradt belőle, hogy Daisy kis híján hátralépett.

Ahogy lehajtotta a fejét, hogy Daisyre nézzen, a napfény megcsillant fényes mahagónibarna haján. A dús fürtöket rövidebbre vágták, mint ahogy az európaiak kedvelik. Amerikai stílus. Ha jobban belegondol, az akcentusa is amerikai volt. És a friss, tiszta illat… ha nem téved, ez… Bowman szappan illata.

Daisy hirtelen rádöbbent, ki ez a férfi, és a térde megbicsaklott.

– Ön? – suttogta, és szeme csodálkozva tágra nyílt, ahogy Matthew Swift arcába nézett.

Második fejezet

Biztosan megingott kicsit, mert a férfi hirtelen utánanyúlt, és a felső karjánál fogva megragadta.

– Mr. Swift – nyögte Daisy, és ösztönösen hátrálni próbált.

– Bele fog esni a kútba. Jöjjön velem!

A férfi szorítása gyengéd, de határozott volt, ahogy elhúzta a bugyborékoló víztől. Daisy megfeszítette magát, mert bosszantotta, hogy terelgetik, mint a nyájtól elkóborolt libát. Vannak dolgok, amelyek sohasem változnak, gondolta sötéten. Matthew Swift ugyanolyan hatalmaskodó maradt, mint volt.

Daisy nem tudta levenni a tekintetét a férfiról. Jóságos ég, soha életében nem látott még ekkora átalakulást! A korábbi „csontkollekció”, ahogy Lillian jellemezte, hatalmas, sikeresnek tűnő férfivá vált, aki majd kicsattant az egészségtől, és csak úgy áradt belőle az energia. Elegáns öltözetet viselt, valamivel lazábban szabottat, mint a férfidivat diktálta szorosan testhez simuló ruhák. De a laza ruha sem rejthette az alatta feszülő hatalmas izmokat.

De nem csupán külsejében különbözött a Daisy által ismert fiútól. Az érettség egyfajta pimasz magabiztosságot is hozott magával. Elég volt ránézni, hogy az ember tudja, ez a férfi ismeri önmagát, és tisztában van a saját képességeivel. Daisy emlékezett rá, amikor Swift először megjelent, hogy az apjának dolgozzon… vézna, rideg tekintetű opportunista volt, drága, de rá nem illő ruhában és kopott cipőben.

– Ez még a régi Boston – mondta az apjuk elnézőn, amikor a családban többen megjegyzést tettek az ősöreg lábbelire. – Olyan cipőt meg kabátot csináltak, amely örökké tart. A takarékosság a vallásuk, nem számít, milyen gazdagok.

Daisy elhúzódott Swifttől.

– Megváltozott – mondta, igyekezve összeszedni magát.

– Ön nem – felelte a férfi. Lehetetlen volt eldönteni, hogy bóknak vagy bírálatnak szánta a megjegyzést. – Mit művelt a kútnál?

– Én csak… azt hittem… – Daisy hiába kutatott valami értelmes magyarázat után. – Ez egy kívánságkút – mondta végül.

A férfi komoly maradt, de az élénk kék szempár gyanúsan megvillant, mintha mulatna rajta.

– Feltételezem, hogy biztos forrásból tudja.

– A falusiak mind idejárnak – felelte Daisy ingerülten. – Ez egy legendás kívánságkút.

Swift azzal a tekintettel nézett rá, amit Daisy mindig gyűlölt. Mintha minden egyes szót külön megrágna, megemésztene, és nem létezhet olyan apró részlet, amely elkerülné a figyelmét. Daisy elvörösödött a férfi fürkésző tekintetétől.

– Mit kívánt? – érdeklődött Swift.

– Az titok.

– Önt ismerve bármi lehetett.

– Nem is ismer – vágott vissza Daisy. Borzasztó volt még a gondolat is, hogy az apja olyan embernek adja, aki minden szempontból ennyire rossz neki. A házasság Swifttel nem lenne más, mint pénz és kötelességek üzletszerű cseréje. Csalódás és kölcsönös megvetés váltakozása. Az is biztos, hogy a férfi ugyanúgy nem vonzódik hozzá, mint ő a férfihoz. Sohasem venne el hozzá hasonló lányt, ha nem csábítaná az apja gyára.

– Talán nem – engedett Swift. De a szavak hamisan csengtek. A férfi nyilván azt hitte, pontosan tudja, ki és milyen ember ő. Tekintetük találkozott, felmérőn, kihívón. – A kút legendás voltát tekintve úgy vélem, semmiképp sem szabad kihagynom egy ilyen remek lehetőséget – jegyezte meg Swift, és a zsebébe nyúlt, majd rövid kutatás után nagy, ezüstérmét vett elő. Daisy örökkévalóságnak tűnő idő óta nem látott amerikai pénzt.

– A hagyomány szerint tűt kellene beledobnia.

– Nincs nálam tű.

– De az egy ötdolláros érme – hitetlenkedett Daisy. – Nem fogja eldobni, ugye?

– De igen. Befektetésnek tekintem. Jó lenne, ha elmesélné, mi a pontos menete, ha valaki kívánni szeretne… öt dollár túl sok pénz ahhoz, hogy csak úgy elvesztegessem.

– Most gúnyolódik rajtam.

– Halálosan komolyan gondolom. Mivel pedig még sohasem csináltam ilyesmit, elkelne a jó tanács. – Egy ideig várt a lány válaszára, és amikor rájött, hogy hiába, ajka halvány mosolyra rándult. – Akkor is bedobom a pénzt.

Daisy magát átkozta. Még ha nyilvánvaló volt is, hogy a férfi csak gúnyolódik vele, nem tudott ellenállni. A kívánság nem olyasmi, amit csak úgy el lehet vesztegetni, különösen nem egy ötdolláros kívánság.

Közelebb lépett a kúthoz.

– Először tartsa a markában a pénzt, amíg át nem melegszik a kezétől.

Swift mellélépett.

– És aztán?

– Hunyja be a szemét, és összpontosítson arra a dologra, amelyre a legjobban vágyik – mondta, majd némi megvetéssel a hangjában hozzátette: – De valami személyeset kell kívánnia. Nem lehet köze vállalkozáshoz vagy részvényekhez.

– Szoktam az üzleten kívül másra is gondolni.

Daisy kétkedőn nézett rá, és csodálkozva látta, hogy mosolyog.

Látta már egyáltalán mosolyogni a férfit? Talán egyszer vagy kétszer. Halványan emlékezett egy alkalomra, amikor a férfi arca még olyan sovány volt, hogy a fehér fogak látványa maradt meg benne, és a grimaszé, amely véletlenül sem keltett vidám benyomást benne. Ez a mosoly azonban más volt, kicsit furcsa, de kedves és csábító… melegséget sugárzott, és Daisy önkéntelenül is eltűnődött, miféle ember rejtőzik a komoly külső mögött.

Daisy nagyon megkönnyebbült, amikor a mosoly eltűnt, és ismét a szokásos, kemény arcú férfi állt mellette.

– Tegyen félre minden gondolatot, csak a kívánság legyen az elméjében.

Swift behunyta a szemét, alkalmat adva Daisynek arra, hogy nyugodtan szemügyre vegye. Nem olyan arcot látott, amelyet egy gyerek fesztelenül viselne… arcvonásai túl erősek, az orra túl hosszú, az álla túl makacs volt.

De Swift végül hozzánőtt a külsejéhez. Arcának szigorú vonásait némileg meglágyították a sűrű, fekete szempillák, és a széles, árnyalatnyi érzékiséget sugalló száj.

– Hogyan tovább? – kérdezte Swift behunyt szemmel.

Daisy elszörnyedve döbbent rá, hogy legszívesebben… egészen közel lépne a férfihoz, hogy aztán ujjaival fedezze fel a napbarnított arca minden vonását.

– Amikor tisztán látja a képet maga előtt – sikerült kinyögnie –, nyissa ki a szemét, és dobja az érmét a kútba.

A férfi kinyitotta a szemét, és anélkül, hogy odanézett volna, egyenesen a kút közepébe dobta a pénzt.

Daisy szíve hevesebben kezdett dobogni, pont úgy, mint amikor a Penelope eljegyzésének egyik pikáns fejezetét olvasta, amelyben az elvetemült gonosztevő elrabolta a hősnőt, és egy toronyszobába zárva tartotta, amíg a lány bele nem egyezett, hogy feláldozza az erényét.

Daisy már akkor is tudta, hogy a történet ostobaság, amikor olvasta, ez azonban cseppet sem csökkentette az élvezetét. És ugyancsak csalódott volt, amikor Reginald, a nyájas és aranyhajú hős megmentette Penelopét a végső romlástól, mert a főhős korántsem volt olyan izgalmas férfiú, mint a gonosztevő.

Daisyt persze nem vonzotta a lehetőség, hogy könyv nélkül bezárják egy toronyszobába, de a gonosztevő monológjait Penelope szépségéről, az iránta érzett vágyról és arról, hogyan fogja rákényszeríteni magát a lányra, nagyon is érdekfeszítőnek találta.

Az pedig kész balszerencse, hogy Matthew Swiftről kiderült, pontosan úgy fest, mint a Daisy képzeletében élő, jóképű gonosztevő.

– Mit kívánt? – kérdezte a férfitól.

Swift ajka alig észrevehetően megrándult.

– Az titok.

Daisy morcosan ráncolta a homlokát, amikor rájött, hogy ez a párbeszéd már lezajlott egyszer, csak fordított szereposztásban. Körülnézett a kalapja után kutatva. Minél előbb el kell menekülnie a férfi nyugtalanító közelségéből.

– Visszatérek a kastélyba – mondta, és felvette a kalapját a földről. – További szép napot, Mr. Swift. Élvezze a sétát.

Meglepetésére a férfi néhány hosszú lépéssel beérte, és mellészegődött.

– Elkísérem.

Daisy nem volt hajlandó ránézni.

– Jobban örülnék, ha nem tenné.

– Miért nem? Egyfelé tartunk.

– Mert jobban szeretek csendben sétálni.

– Akkor majd csendben maradok. – Swift kitartóan lépkedett mellette.

Daisy összeszorította a száját. Rájött, értelmetlen lenne tiltakoznia, ha egyszer a férfi eltökélte magát, hogy elkíséri. A táj – a mező, az erdő – ugyanolyan gyönyörű volt, mint előtte, de Daisy nem élvezte többé.

Nem lepte meg, hogy Swift tudomást sem vett a tiltakozásáról. Kétségtelen, hogy a férfi a házasságukat is így képzeli el. Nem fog számítani, hogy ő mit akar, vagy mit szeretne. Swift félre fogja söpörni a kívánságait, és ragaszkodni fog a saját elképzeléseihez.

Biztosan azt hiszi, hogy ő irányítható, mint egy gyermek. Az önteltség annyira a férfi sajátjává lett, hogy talán még azt képzeli, hálás lesz, amiért kegyeskedett feleségül venni. Daisy eltűnődött, Swift veszi-e egyáltalán a fáradságot, hogy megkérje a kezét. Nagyon valószínű, hogy csak odadobja neki a gyűrűt, és utasítja, hogy húzza fel.

Miközben némán, komoran sétáltak, Daisynek vissza kellett fognia magát, nehogy futásnak eredjen. Swift lába annyival hosszabb volt, hogy egyet lépett, amíg Daisy kettőt. A neheztelés valósággal fojtogatta a lányt.

Jelképes ez a séta, ha a jövőjét nézi. Abban a tudatban vánszoroghat előre az útján, hogy bármit is tesz, vagy bármilyen gyorsan is halad, sohasem tudja megelőzni a férfit.

Végül Daisy nem tudta tovább elviselni a feszült csendet.

– Ön ültette a bogarat az apám fülébe? – tört ki. – Az ön ötlete volt?

– Micsoda?

– Ó, ne nézzen ostobának! – fakadt ki bosszúsan Daisy. – Nagyon is jól tudja, mire gondolok.

– Téved, elképzelésem sincs.

Úgy tűnt, a férfi a végtelenségig képes folytatni a játékot.

– Az egyezségre, amelyet az apámmal kötött. Feleségül akar venni, hogy ön örökölje a gyárat.

Swift olyan hirtelen torpant meg, ami más körülmények közt nevetésre ingerelte volna Daisyt. Mintha láthatatlan falnak ütközött volna. Daisy is megállt, és a karját maga előtt összefonva a férfi felé fordult.

Swift arca tökéletesen kifejezéstelen volt.

– Ha… – A hangja rekedt volt, meg kellett köszörülnie a torkát, hogy meg tudjon szólalni. – Halvány fogalmam sincs, mi az ördögről beszél.

– Nincs? – kérdezte Daisy sután.

Ezek szerint helytelen volt a feltételezése, az apja még nem zúdította rá Swiftre a tervét.

Ha meg lehetne halni a megaláztatástól, Daisy ott helyben búcsút vehetett volna az életétől. Most lehetőséget adott a férfinak, hogy rövid úton elutasítsa. Swiftnek csak annyit kell mondani, hogy sohasem venne feleségül olyan nőt, akire senki rá sem néz… olyan lányt, aki minden estélyen és bálon petrezselymet árul.

A levelek zizegése és a madarak csivitelése mintha felerősödött volna a férfi válaszát követő csendben. Bár képtelenség volt Swift gondolataiban olvasni, Daisy érezte, hogy a férfi a lehetőségeket mérlegeli, gyors következtetéseket von le.

– Az apám úgy beszélt róla, mintha már minden el lenne rendezve – mondta. – Azt hittem, az apám legutóbbi New York-i látogatása során beszélték meg a dolgot.

– Nem beszélt még ilyesmiről. Soha eszembe sem jutott, hogy feleségül vegyem önt… és nem vágyom arra, hogy én örököljem a gyárat.

– Pedig tele van ambícióval.

– Így igaz – ismerte el Swift, le nem véve a tekintetét Daisyről. – De nem kell gazdagon nősülnöm ahhoz, hogy biztosítsam a jövőmet.

– Az apám meg van győződve róla, hogy ön kapva kap az alkalmon, hogy a veje lehessen… hogy nagyon ragaszkodik hozzá.

– Rengeteget tanultam tőle – felelte a férfi gondosan megválogatva a szavait.

– Ebben biztos vagyok. – Daisy gúnyos kifejezést erőltetett magára védekezésként. – Sok leckét adott önnek, amelyeket kamatoztathat az üzlet világában. De egyikük sem lesz hasznára a való életben.

– Nem szereti az apja üzletét. – Inkább megállapítás volt ez, mint kérdés.

– Úgy van, mert az apám a szívét, lelkét beleadta, és nem törődött azokkal, akik szeretik.

– Ennek az üzletnek köszönheti a kényelmét és a fényűzést, amelyben él – mutatott rá Swift. – Beleértve a lehetőséget, hogy egy angol főrendhez mehet feleségül.

– Nem kértem, hogy fényűzésben élhessek. Sohasem vágytam másra, csak békére és nyugalomra.

– Hogy a könyvtárban üldögélhessen egymagában és olvasson? – kérdezte Swift kicsit túl nyájasan. – Hogy a kertben sétálgathasson? Hogy élvezhesse a barátnői társaságát?

– Pontosan!

– A könyvek sokba kerülnek. Akárcsak a szép kertes házak. Eszébe jutott már valaha, hogy valakinek ki is kell fizetnie azt a békés és nyugodt életet?

Daisy összerezzent, mert a kérdés nagyon úgy hangzott, mint az apja vádaskodása, hogy parazitaként él.

Ezt látva Swift arca megenyhült. Mondani szeretett volna valamit, de Daisy élesen félbeszakította.

– Nem az ön dolga, hogy milyen életet élek, vagy hogy ki fizeti ki. Nem érdekel a véleménye, és nincs joga rám kényszeríteni.

– De van, ha a jövőm össze van kötve az önével.

– De nincs!

– Feltételes módban mondtam.

Daisy gyűlölte azokat, akik minden kijelentésüket a nyelvtan mocsarába fojtják vita közben.

– A házasságunk sohasem lesz több feltételes módnál – jelentette ki. – Az apám május végéig adott időt, hogy találjak magamnak más férjet… és én találni fogok.

Swift élénk érdeklődéssel nézett rá.

– Kitalálom, hogy milyen férfit keres. Szőke hajú legyen, előkelő megjelenésű, érzékeny és vidám természetű, akinek elegendő szabadideje van, hogy úriemberhez illőn…

– Igen – vágott a szavába Daisy, azon csodálkozva, hogyan sikerült a férfinak mindezt úgy előadnia, hogy roppant ostobán hasson.

– Gondoltam. – A hangjából kicsendülő önelégültségtől Daisynek felborzolódtak az idegei. – Az egyetlen lehetséges ok, amiért olyan külsejű lányt, mint ön, három szezonon át nem jegyeznek el, csak az, hogy túlzott igényeket támaszt. Ön nem kevesebbet kíván, mint a tökéletes férfit. Az apja ezért erőlteti a dolgot.

Daisy figyelmét egy pillanatra elterelték az „olyan külsejű lány, mint ön” szavak… mintha ő kivételes szépség lenne. Végül úgy döntött, a férfi biztosan gúnynak szánta a kijelentését, és ez még jobban feltüzelte az indulatait.

– Nem a tökéletes férfira vágyom – mondta a fogait csikorgatva. A nővérével ellentétben, aki figyelemreméltó folyékonysággal káromkodott, Daisy nehezen találta a szavakat, amikor dühös volt. – Pontosan tudom, hogy olyan nem létezik.

– Akkor miért nem talált senkit, amikor még a nővérének is sikerült férjet fognia magának?

– Hogy érti azt, hogy még nővéremnek is?

– Lilliant vedd el, s tehetős leszel. – A sértő rigmus sok rosszindulatú élcelődést váltott ki Manhattanville felső köreiben. – Mit gondol, miért nem kérte meg New Yorkban senki a nővére kezét, dacára a tetemes hozománynak? Mert ő testesíti meg minden férfi legszörnyűbb rémálmát.

Ezzel betelt a pohár.

– A nővérem igazi kincs, és Westcliffnek volt annyi esze és jó ízlése, hogy ezt felismerje. Bárkit feleségül vehetett volna, de ő Lilliant választotta, csak őt akarta. Szeretném hallani, hogy a gróf előtt is megismétli a véleményét. – Daisy sarkon fordult, és elviharzott az ösvényen, olyan gyorsan szedve a lábát, ahogy csak tudta.

Swift könnyedén lépést tartott vele, a kezét lazán a zsebében tartva.

– Május vége… – tűnődött Swift, aki még csak ki sem melegedett a gyors iramtól. – Az alig két hónap. Hogy fog kérőt találni ilyen rövid idő alatt?

– Ha kell, kiállok az utcasarokra egy táblával a nyakamban.

– Őszintén kívánom, hogy sikerrel járjon, Bowman kisasszony, mivel egyáltalán nem vagyok biztos benne, hogy képes lennék az ellenfelek hiányában a győztes szerepébe lépni.

– Ön sohasem lesz győztes az ellenfelek hiánya miatt. Nyugodjon meg, Mr. Swift, semmi a világon nem vehet rá arra, hogy feleségül menjek önhöz. Őszintén sajnálom azt a szegény nőt, aki ön mellett végzi… nem jut eszembe senki olyan, aki azt a sorsot érdemelné, hogy egy ilyen rideg, önző és beképzelt férj mellett kelljen élnie…

– Várjon! – A férfi hangja ellágyult, mintha csak békülni akarna. – Daisy…

– Ne merjen a keresztnevemen szólítani!

– Igaza van, ez helytelen volt. Csak azt szerettem volna mondani, Bowman kisasszony, hogy semmi szükség ellenségeskedésre. Olyan üggyel állunk most szemben, amely mindkettőnkre nézve komoly következményekkel jár. Azt remélem, hogy képesek leszünk legalább addig civilizáltan viselkedni, míg elfogadható megoldást találunk erre a helyzetre.

– Itt csak egyetlen megoldás lehetséges – jelentette ki Daisy komolyan –, mégpedig az, hogy kategorikusan közli az apámmal, hogy soha, semmilyen körülmények közt nem hajlandó feleségül venni engem. Ígérje meg, és civilizált leszek önhöz.

Swift megállt az ösvény közepén, arra kényszerítve Daisyt, hogy ő is megálljon. Daisy a férfi felé fordult, és várakozón felvonta a szemöldökét. Isten a megmondhatója, nem lesz nehéz ígéretet tennie a korábbi kijelentései után. De Swift csak hosszan, nyugtalanítón nézte, és a kezét továbbra is a zsebében tartva, mozdulatlanná dermedve állt. Úgy, mint aki hallgatózik.

Leplezetlenül végigmérte a lányt, és a tekintete furcsán megcsillant, amitől Daisy önkéntelenül megborzongott. Úgy néz rá, mint a zsákmányra leső tigris, gondolta. Daisy állta a férfi tekintetét, próbálva kitalálni, mi járhat az eszében. Sikerült is meglátnia a szemében a vidám csillogást, és valami mohó vágyat, amitől zavarba jött. Mi után vágyakozhat a férfi? Az biztos, hogy nem utána.

– Nem – mondta végül Swift halkan, mintegy magának.

Daisy zavartan megrázta a fejét. Az ajka kiszáradt, és meg kellett nyalnia, mielőtt megszólalt. Nyugtalanította, hogy a férfi pillantása követette az apró mozdulatot.

– Mit jelentett ez a nem? Azt, hogy nem fog feleségül venni?

– Nem. Azt, hogy nem ígérem meg.

Azzal Swift ellépett mellette, és folytatta útját a kastély felé, otthagyva Daisyt, aki döbbenten botladozott utána.

– Csak kínozni próbál – mondta Lillian undorodva, amikor Daisy beszámolt neki az esetről. A kastély emeleti magánszalonjában ültek két legközelebbi barátnőjükkel, Annabelle Hunttal és Evie St. Vincenttel. Két évvel azelőtt ismerték meg egymást. Négy lány, aki különböző okoknál fogva petrezselymet árult a bálokon, estélyeken, és képtelen volt alkalmas úriembert fogni magának.

A viktoriánus társadalomban elterjedt közhit volt, hogy a nők között, mivel ingatag természetűek és butábbak, mint a férfiak, nem alakulhat ki olyan szoros barátság, mint a másik nem képviselői közt. Csak a férfiak lehetnek hűségesek egymáshoz, csak egy férfinak lehetnek igaz és fennkölt szellemű barátai.

Daisy szerint ez ostobaság. Ő és a férfiak által mellőzött barátnői… egykor mellőzött barátnői… a legszorosabb, szeretetteljes kapcsolatban álltak egymással. Segítették és bátorították egymást, versengés vagy féltékenység szóba sem jöhetett köztük. Daisy majdnem annyira szerette Annabelle-t és Evie-t, mint Lilliant. Nem volt nehéz látni magukat hosszú évek múltán, ahogy az unokáikról csevegnek, vagy ahogy éles nyelvű, ősz hajú idős hölgyekként együtt utazgatnak a világban.

– Egyetlen pillanatig sem hiszem el, hogy Mr. Swift semmit sem tudott apa tervéről – folytatta Lillian. – Hazudik, és szövetkezett apával. Még szép, hogy örökölni akarja a gyárat!

Lillian és Evie brokáttal bevont párnás székeken ültek az ablaknál, míg Annabelle és Daisy színes szoknyáik tömegét gondosan elrendezve maguk körül a padlóra telepedtek. Pufók, csupafürt, fekete hajú kislány mászott egyiktől a másikig, néha meg-megállva, kicsiny homlokát erősen ráncolva a nagy koncentrálásban, hogy apró ujjaival felcsípjen valamit a szőnyegről.

Isabelle, Annabelle és Simon Hunt kislánya körülbelül tíz hónappal azelőtt született, és biztos, hogy kisbabát nem istenítettek még úgy, ahogy őt a családban, beleértve az apját is.

A várakozásokkal ellentétben az életerős és férfias Mr. Hunt kicsit sem volt csalódott, hogy elsőszülötte lány lett. Imádta a gyermeket, minden fenntartás nélkül az ölébe vette és ringatta, kényeztette a nyilvánosság előtt is. Hunt még utasította is a feleségét, hogy a jövőben még több lányt szüljön, azt állítva, mindig is arra vágyott, hogy sok nő szeresse.

Ahogy arra számítani lehetett, a kislány különlegesen szép volt… Annabelle feltűnő külsejével lehetetlen is lett volna mást produkálni, mint egy kivételesen szép utódot.

Daisy felemelte az izmos, máris szabadulni vágyó kis testet, egy pillanatra a selymes bőréhez simította az arcát, aztán újra letette a szőnyegre.

– Hallanod kellett volna, hogy beszélt – mondta. – Hihetetlenül öntelt volt. Szerinte saját magamnak köszönhetem, hogy még mindig hajadon vagyok. Azt mondta, túl magasra tettem a mércét, aztán kioktatott, hogy mennyibe kerülnek a könyveim, és hozzátette, hogy valakinek fedeznie kell a költséges életmódomat.

– Az nem lehet, hogy ezt merte! – kiáltott fel Lillian, és elvörösödött a haragtól.

Daisy azonnal megbánta, hogy elmondta neki a dolgot. A család orvosa figyelmeztette őket, hogy nem szabad felzaklatni Lilliant, mivel közeledett a terhesség utolsó hónapja. Lillian előző évben egyszer már teherbe esett, de korán elvetélt. A veszteség nagyon megviselte.

Hiába győzködte az orvos, hogy nem az ő hibája a vetélés, Lillian hosszú hetekre búskomorságba esett. De Westcliff állhatatos vigasztalásának és barátnői szerető támogatásának hála, Lillian fokozatosan visszanyerte régi önmagát.

Most, hogy ismét gyereket várt, sokkal kevésbé hetykén viselkedett, tudatában lévén egy újabb vetélés lehetőségének. Sajnos, nem tartozott azok közé, akiket megszépít az áldott állapot. A bőre foltos volt, gyakran szenvedett hányingertől, vagy gerjedt haragra az állapotával járó korlátozásokon háborogva.