© Cserna-Szabó András, 2024

© Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Borítóterv © Váradi Zsolt

Borítófotó © FORTEPAN / Saly Noémi

(Lugosi Béla színművész egy turulszoborral 1919-ben)

Minden jog fenntartva

A kötet megírása idején a szerző Térey-ösztöndíjban, a kötet nemmegírása alatt Sánta-ösztöndíjban részesült.

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Turi Márton

Szerkesztette Darida Benedek

A szöveget gondozta Bajtai Zoltán

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Izing Imre

Készült 2024-ben a Szekszárdi Nyomdában
Felelős vezető Vadász Katalin

ISBN 978-963-620-385-6

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Előszó

(Nemalkotói Ösztöndíj)

„Mély csend lön, mint szokott a vész előtt.”

Mit csináljak, ha nekem sosem volt úgynevezett alkotói válságom? Mindig csak olvasok róla. Meg hallok a kollégáktól. „Másfél éve egy rohadt szót le nem írtam, nem jut eszembe semmi! Ordít rám a fehér lap, de semmi, érted, a nagy büdös semmi, annyi se jut az eszembe. Pedig le kéne adnom az új regényszinopszisomat a kiadónak, negyvenezer karaktert az Erzsébetvárosi Önkormányzat Irodalmi Ösztöndíj kuratóriumának, a Jelenkornak egy elbeszélést, és még sorolhatnám. Vagyis írok én, csak éppen nem novellákat meg verseket meg regényeket, hanem mindenféle halasztási kérelmeket. Tiszta ideg vagyok, bazmeg. Egy idegroncs. Nem lehet így élni! Csoda, hogy iszok?”

Én ilyenkor szégyenkezve bámulom a cipőmet, mert aznap már begépeltem húszezer karaktert reggel, és biztos vagyok benne, hogy ha elaludt a gyerek, megint írok ugyanennyit. Mert egy átkozott grafomán vagyok. Persze ezt nem merem bevallani a kollégának, nagyot kortyolok a sörből, és kérdésére („Te se tudsz írni, mi?”) csak annyit motyogok zavartan és alig érthetően: „Nem igazán, kicsit ugyan pötyögök néha, de már csak megszokásból, alibiből, a végén meg kitörlöm a nagyját, időm sincs írni, a család nem hagy békén, lakásfelújítás, fáj a hajam…” Persze ebből egyetlen szó sem igaz, sajnos ömlik belőlem a szó, nem tudom abbahagyni. Ha felkérnek egy írásra, másnapra már kettő lesz belőle. Mindez persze nem kevés önmarcangolást és lelkiismeret-furdalást von maga után, minden oldal után restelkedem magam előtt, mert az szinte biztosnak látszik, hogy az igazi író folyton alkotói válságban van, hiszen ezért alkotó, mert folyton vívódik, küzd magával, birkózik a Művészettel, és csak az amatőrök fossák boldogan és gondtalanul a szót, ilyet – valljuk be – valódi író nem csinál. De hát mit lehet tenni? Az ember ír, aztán letagadja. És közben belül eszi magát. Rágódik. Lábon kihordja a gyomorfekélyt.

Talán most már érteni fogják, miért voltam olyan önfeledten boldog, amikor megláttam a Magyar Művészeti Akadémia, a Szépírók Társasága és a Petőfi Irodalmi Múzeum közös pályázatát. Ez az ösztöndíj ugyanis éppen nekem lett kitalálva, mintha csak személy szerint nekem írták volna ki, minden gondomat (anyagi és esztétikai természetűeket egyaránt) varázsütésre oldotta meg.

Sánta Ferenc Nemalkotói Ösztöndíj prózaíróknak, idézek a kiírás szövegéből: „A Kuratórium tagjai mindannyian egyetértenek abban, hogy a magyar irodalomban eluralkodott a túltermelés réme. Az irodalmi munkások sokkal többet termelnek, mint amennyit az igényes olvasó el tud olvasni, be tud fogadni. És ez természetesen a minőség rovására megy. Az írók a pénzt kergetik, mindent megírnak, amiért csak anyagi juttatást ígérnek nekik, a közepes és annál rosszabb könyvek pedig elárasztják a könyvesboltok polcait. Az olvasók és a kritikusok már régen nem tudnak lépést tartani a kortárs irodalommal, olyan dömping van, hogy a kínálat már követhetetlenné vált. Ez tarthatatlan állapot! Három irodalmi szervezet fogott most össze azért, hogy ez a helyzet megváltozhasson. Mindannyian tisztában vagyunk azzal, hogy amíg az írók nincsenek rendesen megfizetve, addig őrült módjára fognak termelni (szándékosan nem használtuk az alkotni kifejezést). Viszont ha végre pénzhez jutnak, talán alábbhagy írásdühük. Úgy döntöttünk, hogy havi 1 000 000 forint ösztöndíjjal fogunk támogatni 35 írót azért, hogy ne írjanak. És ez még semmi! Aki elnyeri az ösztöndíjat, az felolvasásokon sem vehet részt, sőt semmilyen irodalmi rendezvényen nem lehet fellépő. Nem dedikálhat, régi műveit sem adathatja ki, nem szerepelhet antológiákban, neve mellé semmilyen hivatalos űrlapon nem írhatja a foglalkozás rovatba: író. Meg kell szűnnie írónak lenni. Ezért is választottuk az ösztöndíj névadójának Sánta Ferencet, aki zseniális könyvek (Az ötödik pecsét, Húsz óra stb.) után, sikerei csúcsán, a hatvanas évek második felében példátlan önuralmat tanúsított, és gyakorlatilag beszüntette az írást hátralévő negyven évében. A Sánta Ferenc Nemalkotói Ösztöndíj időtartama: 5 év. A Kuratórium nem titkolt vágya, hogy talán ennyi idő alatt a támogatott írók nagy része megszűnik író lenni, eltávolodik a literatúra világától, letesz irodalmi ambícióiról, és más megélhetési lehetőség után néz. Így – reményeink szerint – sikeresen lehet csökkenteni a károsan, már-már veszélyesen elszaporodott írók számát. (Egyes statisztikák szerint Magyarországon már több író van, mint olvasó!!!) A pályázatokhoz kérünk részletes önéletrajzot, publikációs jegyzéket és két ajánlást mellékelni. Valamint (és talán ez a legfontosabb) egy mindenre kiterjedő listát, melyben az író felsorolja, hogy a következő 5 évben milyen műveket nem fog megírni.”

Éppen két hetem volt, hogy benyújtsam pályázatomat. Azonnal elkezdtem telefonálni, számos írókollégámtól kértem ajánlást, de mindenki elutasított, azt hazudták, hogy szerintük tehetséges vagyok, és nem kéne abbahagynom az írást. Szegényebb lenne nélkülem a magyar irodalom – volt olyan szemérmetlen, aki még ilyet is lódított. Persze én értettem ezt, nem akartak ingyen írni. Mert az ajánlásért nem fizetnek, ezért mi, írók mindent elkövetünk, hogy kibújjunk az ilyen alamuszi felkérések alól. Én például a végén már egy bevásárlólistát se írtam meg, ha nem fizették ki az 5000 Ft/1500 karakteres honoráriumomat.

Végül azért mégiscsak találtam két palimadarat. Fehér Renátót, a fiatal, de máris elismert költőt, akivel pár évig együtt szerkesztettem egy irodalmi folyóiratot, és Németh Gábor írót, aki csak azért nem lett a „három-négy Péterek” egyike, mert a szülei botor módon Gábornak keresztelték. (Valljuk be így utólag, volt a magyar irodalomnak egy sötét korszaka, amikor ha nem Péternek hívtak, labdába se rúghattál.) Ők igazi irodalmi barátoknak bizonyultak, nem hagytak cserben, mint oly sokan mások!

Renátó ezt írta ajánlásként: „Bandi írásait már egyetemista koromban elkezdtem olvasni. Nem véletlenül írom, hogy elkezdtem, mert sohasem tudtam befejezni őket. Az ő novellái semmiképpen sem a tömörítés művészeteként definiálták önmagukat, hanem mintegy a túlírás apokaliptikus metamorfózisaként léptek fel a mainstream amúgy is bosszantóan didaktikus egén. Prózája görcsös ragaszkodással devalválja a naivitást álnaivitássá, engesztelhetetlen elszántsággal vállalja identitása megkonstruálhatóságának és relevanciájának lehetőségét, de mindez csak látszatműködés, mely egy kiüresedett hímburzsoá, egy kiszáradt keresztényszexuális ideológia szellemében zajlik, ráadásul mindezt bő lére engedi, pusztaszaggal fűszerezi, és csak ömlik-ömlik a textus, egészen pontosan: spriccel az intertextualitás, de a posztmodern kelgyó nem képes enfarkába harapni, mert megakadályozzák ebben saját dikciójának paradoxonjai. Műveiben személyes szolidaritásnak nyoma sincs, prózájának poétikai tere tulajdonképpen az ellennevelődés túlságosan is egzakt játszóháza, melyben az esztétikai alakzatok értelmüket vesztik egy posztdiktatórikus légkörű kényszer-integritás és a Janus-arcú (műdialektikus?) lángosnyújtás következtében. Novelláinak epeiszodionjai erőltetetten antilukácsisták, s hogy epikáit enumerációval zárja: szánalmas avantgardizmus, melyet már Kassák se mert volna megreszkírozni. Invokációi hamis imák, nyelvezete valamiféle álnok metakunderista (anti-antihrabali?) perisztaltika, vagy annak szánalmas paródiája inkább: az etikailag és világnézetileg aszott establishment túletetése (pacal)pörköltszagú blaszfémiával. Nota bene: régóta ismerem Bandit, sokat dolgoztunk együtt, jól ismerem műveit, és mindenféle szempontból támogatom távozását az irodalmi konjunktúrából. (És ha már kapcsolatba kerültem a Kuratóriummal, szeretném jelezni, hogy elfogyott a prágai Liszt Intézet vendégszobáiból a WC-papír! Kérem, intézkedjenek!)”

Renátót meghívtam három Pilsner Urquellre a Rege presszóban, a harmadik korsó után átöleltem, és azt énekeltem halkan Máté Pétertől: „Azért vannak a jó barátok / Hogy a rég elvesztett álmot / Visszahozzák néked majd egy szép napon.”

Németh Gábor pedig a következő, lírai-filozofikus szöveget küldte: „Nyelvem határai világom határai. Csak akinek nincs nyelve, annak világa határtalan (vagy határa világtalan). Csernáról sok rosszat el lehet mondani, de azt nem, hogy ne lenne nyelve. (Nem nagy szám egyébként, még egy macskának is van nyelve: macskanyelv. De kóser-e a macska? Mindez nem ilyen vicces. Inkább leírhatatlan.) Ha pedig van nyelve, akkor határai is vannak. Amiről nem lehet beszélni, arról hallgatni kell. Nyelvem határai mögött ott a hallgatás. A hallgatásban ott a csend (csönd, ahogy Riza néni, anyám ballószögi zsidó barátnője mondotta volt, persze én akkor nem tudtam, hogy Riza zsidó, elhallgatták előlem, azok, csak az volt gyanús, hogy ez az Oppenheimer Riza mindig a Salamon Bélával és a miklósvári rabbival römizik az MTK-meccseken, sose tesz tejfölt a gödölyesóletra a Kádár étkezdében, és kálvinbaracknak hívja a zsidótojást), a csend legközepén pedig a fájdalom. A szenvedés tanít meg az emberek között fennálló, megszüntethetetlen távolságra. A csend lemond az együttérzésről, nem mondom ki, hogy fáj, így aztán mások nem tudják elhinni, vagyis saját korábban érzett fájdalmaik emlékével összehasonlítani. A csend maga a magány, lemondás a szánalomról, a sajnálatról, a szeretetről, a segítségről. Hallgatni annyi, mint egyedül lenni. Megismerni önmagunkat csakis egyedül, csendben fájva lehet. Kell ennél tökéletesebb írói program? Különben is, mit csinál az író író? Beléd tölti a kintet. Meg se kérdez, csak tölcsért dug a torkodba, és leönti azt, hogy ez vagy te. Miért nem hagynak békén? Ezek. Nem mintha az olvasók különbek lennének. Ott állnak az író mögött, és a hátát ütögetik. Várják, hogy bukjál. A bukásodra játszanak. Büfi. Büfiztetés. Jobb ebből kiszállni. Inkább jöjjön a magány, a csend, a hallgatás, a saját fájdalom. Engedjük el Csernát, eleget büfizett. Bár ő inkább véreset hányt. Vértestvér. Nem tejtestvér (mint Zsuzsika a Királyi Pál utcában). Jóval inkább szesztestvér. Hányjon csak, odaát, a nyelv sorompója mögött, csendben, egyedül, a fájdalomtól némán ordítva. (De azért a tagdíjat a Szépíróknál fizesse be, a tavalyit is. Mindez persze nem ilyen vicces. Inkább leírhatatlan.)”

Nem tudtam elég hálás lenni Gábornak.

Már nem is volt más dolgom, mint összeírni azokat a műveket, melyeket az ösztöndíj időtartalma alatt nem fogok megírni: Tito láncos dinója (bűnügyi regény, jugoszláv szabadkőműves-összeesküvés az őskorban); Nyali-fali! (Népi ételek a XVII. századi szentesi kuplerájok asztalán – 333 eredeti recepttel); Sehunsömmisesömmi. (kisregény, posztapokaliptikus betyárok és lézerkardos cyberkazárok összecsapása a kuruckori Viharsarokban); A faszom kivan! (tárcák); Aczél-szív (esszék a nyolcvanas évek magyar metálzenéjéről vagy inkább annak fájó hiányáról); Az ABBA a pöcsével játszik (új novellák); Miért nem küldesz nekem vicces hangulatjelet? (összegyűjtött SMS-eim). Úgy gondolom, hogy hét könyvet nem megírni öt év alatt: nos, ez egy igazán szép nemalkotói vállalás.

De még így sem mehettem biztosra, mert (megsúgták) elképzelhetetlenül sokan pályáztak, az igen magas ösztöndíj persze csábítónak mutatkozott. Szerencsére ismertem néhány arcot a Kuratóriumban. Hiába, negyedszázadot töltöttem már el a magyar irodalom zegzugos berkeiben. Nem szégyellem leírni, hogy latba vetettem személyes kapcsolataimat. Bazsányi Sándor esztéta csak hümmögött, majd annyit mondott a telefonba: „Meglátom, mit tehetek.” Károlyi Csaba kritikus, az ÉS szerkesztője (aki szintén tagja volt a Kuratóriumnak) három perc múlva válaszolt az ímélemre: „András, számíthatsz rám, minden körülmények között támogatni fogom a pályázatodat.” Voltak olyan kurátorok is, akik 20 vagy 30%-ot kértek volna a segítségért, de az ő nevüket nem írom le, diszkréció is van a világon! (Ebből is látszik, a kritikusok sincsenek megfizetve nálunk, igazán rájuk férne egy Nemkritikai Ösztöndíj.)

Harminc nap izgulás következett. Nem volt nappalom, nem volt éjszakám! Havi egymilla, havonta, öt évig – ez egy író számára maga a Paradicsom. A tét tehát nem volt kicsi. Összeírtam, hová fogok elutazni a pénzből. Milyen lemezeket veszek. Milyen koncerteket, kiállításokat és éttermeket fogok meglátogatni világszerte. Még az is lehet, gondoltam, hogy megtanulok vezetni, és veszek magamnak egy autót. Egy meggypiros BMW X6-ost, mondjuk. Kicsit elszaladt velem a ló, ez kétségtelen. Már előre elkezdtem költekezni, például kizárólag villányi és szekszárdi borokat ittam, és csakis a Rosensteinben és a Kéhliben étkeztem. Adósságaim egyre gyűltek.

Végül letelt a harminc nap. Megjött a várva várt levél. Postás hozta, ajánlott küldemény. Feltéptem a borítékot, mint az őrült, ki letépte láncát. Az MMA, a SZT és a PIM örömmel tájékoztatott, hogy elnyertem a Sánta Ferenc Nemalkotói Ösztöndíjat. Boldogságomat lehetetlen leírni (és most már tilos is). Felhívták figyelmemet, hogy a Kuratórium félévenként ellenőrizni fogja nemírásomat, három kuratóriumi tag érkezik majd lakásomra az előre egyeztetett időpontban, benéznek majd az íróasztalfiókomba, szúrópróbaszerűen megnyitnak néhány mappát a laptopomon, belepillantanak az elektronikus levelezésembe, elbeszélgetnek a családtagjaimmal, a szomszédokkal, a közeli kocsmabérlőkkel. Volt egy kérésük is. „Csak kérjük”, írták, „mert azt nem szabhatjuk meg senkinek, kivel találkozzék és kivel ne, ez a személyes szabadság durva megsértése lenne, szóval csak kérjük, vagy inkább javasoljuk, hogy kerülje el az írókat, művészeket, kritikusokat, szerkesztőket, olvasókat, ne járjon közönségként sem irodalmi rendezvényekre, fesztiválokra, táborokba – nehogy kísértésbe jöjjön, és újra a toll után nyúljon.”

Én minden szabályt betartok, nem kockáztatom az ösztöndíjamat, és nem járok írók közé azóta sem. Van egy számlálóm a telefonomon (igen, azóta van okostelefonom is), most azt írja ki: „396 napja tiszta”. És ez igaz is, tényleg nem írtam azóta egyetlen árva sort sem. Remélem, végleg lejöttem a cuccról. Hamvas jegyzi meg valahol, hogy „aki leszokik az írásról, az féltékenység nélkül tud gyönyörködni mások írott szavában”. És ez tényleg így van. Régen, ha elvétve elolvastam egy-egy kortársam művét, csak irigyen nyafogtam, fanyalogva kaffogtam. Nem hiszem el, hogy beszopják ezt a nyálas, népi giccsbránert! Ha hét anyám lenne, akkor se érteném ezt a poszt-posztmodern hadovát, szerintem ő se érti, pedig ő írta! Kinek van ideje elolvasni ezt az ezeroldalas humormentes agyfaszt? És így tovább… De mára mindez gyökeresen megváltozott. Szerencsére végre élvezni tudom a kortárs magyar irodalmat, ami tényleg sokkal szellősebb és tágasabb lett, hiszen harmincöt jelentős hazai grafomán lett kivonva a forgalomból. Végre nincs dugó és kipufogóbűz a Stílus sugárúton! Végre van hely a könyvesboltok polcain. Végre az olvasók is lépést tudnak tartani a mai magyar irodalommal. Végre a kritikusok is utolérik magukat. Végre nem kell éveket várni egy folyóiratközlésre. Végre jut esély a pályakezdőknek. Ha minden igaz, megszűnik a krónikus túltermelés. Hála a Kuratóriumnak!

És tudják, mit? Nemcsak én szerettem meg az utóbbi időben a magyar irodalmat, de a magyar irodalom is megszeretett engem. Ha véletlenül találkozom itt-ott egy íróval vagy olvasóval, csak úgy árad belőlük a szeretet felém. A múltkor például valami dolgom akadt Újlipóciában (a BMW-mhez kellett vennem üléshuzatot), mikor váratlanul összetalálkoztam egyik kedvenc írómmal. Virágokat ültetett a Szent István parkban, mikor megpillantott, nevetve futott felém, földes kezével megcirógatta buksi fejem, és azt mondta: „Andrásom! Ölelés! Minden szavad arany, mióta nem írsz! Igazad van. Minek is írni? Már mindent megírtak! Olvastad a regényemet?” Éppen áradozni kezdtem volna legújabb opusáról, mikor metszőollót vett elő zsebéből, és szórakozottan a park fái felé indult. Máskor régi olvasómmal futottam össze az Oktogonon: „Művész úr! Lássuk be, ez a Zerkó már túlzás volt, perverz és gusztustalan, Petőfi forog a sírjában. Éppen ideje volt abbahagyni… Ismeri a hemingwayi mondást: Vagy az író hal meg előbb, vagy az ember. A legjobb döntést hozta.” Már nemművész úr vagyok, javítottam ki. Dedikáltatni akarta egy régi kötetemet, de megtagadtam. Arra gyanakodtam, hogy álruhás ellenőr, és az egész csak beugratás.

Szóval elmondhatom, hogy mára maradéktalanul boldog lettem. Ezúton is köszönöm a Kuratórium minden tagjának a támogatást. A héten például a Kvarner-öböl környékén vitorlázunk néhány barátommal, francia pezsgőt iszunk, hozzá ráktatárt eszegetünk, úszunk olykor a tengerben. Rendkívül fontos a tudatos élet, főleg ha az ember egy rangos ösztöndíj szigorú előírásainak akar megfelelni. Ne gondolják, hogy lehet csak úgy improvizálva, összevissza, léhán nemírni. Nem, nem lehet! Ezért én minden reggel gondosan előre eltervezem, hogy aznap melyik művemet nem írom meg. Ma reggel például elhatároztam, hogy ezen a kánikulai napon semmiképpen nem írom meg a Nemalkotói Ösztöndíj című ironikus tárcámat. (Pedig a telex.hu talán harminc-, de az is lehet, hogy ötvenezer forintot adna érte!) Holnap nem kezdem el írni az Anyám pókja című novellámat, három hét múlva pedig semmiképpen sem állok neki a Budavári Virágok című (már-már kisregénnyé duzzadó) hosszú elbeszélésem elkészítésének. Higgyék el nekem, csak így lehet nemírni: pontosan, szépen, ahogy a csillag megy az égen. Legalábbis csak így érdemes.

Anyám pókja

Anyámnak új pókja van. És ilyenkor túlteng benne az ösztrogén vagy mi. Úgy öltözködik, mintha egy lökött huszonéves csaj lenne a kilencvenes évekből. Valamikor egyébként az is volt, egy huszonéves lökött csaj a kilencvenes években. Akkor szedte fel az apám, és ebből lettem ugye én. Egyébként az apám se volt százas. Anyám nyolcvanas se. De azért Kr. u. kétezer-huszonegyben igazán nem kéne fényes nappal egy külvárosi panel nappalijában Kispál és a Borzra táncolni bugyiban és tökrészegen. Ha ugyan valóban 2021 éve született Krisztus. Ami nem valószínű egyébként. Krisztusnak Kr. e. 4 előtt kellett születnie, mert Máté evangéliumában az szerepel, hogy Krisztus születésekor Heródes még életben volt. Egyesek szerint Krisztus Kr. e. 7-ben született, és a napkeleti bölcsek a Jupiter és a Szaturnusz együttállását láthatták. Mások szerint Kr. e. 6-ban, és a Halley-üstökös volt a „csillag”, ami a napkeleti bölcseket Betlehembe vezette. Egy Dionysius Exiguus nevű mókus szúrta el a dolgot, ő számította ki először és rosszul (Lukács evangéliuma alapján), mikor született Krisztus. Négy évet biztosan tévedett, de még az is lehet, hogy hetet. Vannak, akik szerint még többet. Anyámtól meg is kérdeztem egyszer, mit szól ahhoz, hogy most valószínűleg kétezer-huszonnyolcat vagy kétezer-huszonhetet vagy kétezer-huszonhatot vagy kétezer-huszonötöt írunk. Azt válaszolta, hogy őt ez kurvára nem érdekli, és a Dionysius Exiguus szerinti jövő héten hagyjam el a lakását, vége a mamahotelnek.

„Huszonöt éves vagy, bölcsészfing, kotródjál dolgozni, és szerezzél magadnak egy saját lakást is.” Így, hogy kotródjál meg bölcsészfing. A saját anyám, bazmeg. Bele a szemembe. Illetve csak majdnem a szemembe, mert bár a két és fél szobás lakás félszobájában lakom, anyámmal fészbuk meszendzseren szoktunk kommunikálni. Próbálom ugyanis minimálisra szorítani a személyes találkozások számát. Tudom, hogy reggel hét és nyolc között, valamint este kilenc és tíz között jógázik a nappaliban lehúzott redőnyök mögött, gyertyafénynél. Ilyenkor járok szarni. És rendszerint ilyenkor veszek magamhoz némi élelmet a hűtőből, hogy éhen ne dögöljek. Ez lenne a mamahotel? Miféle hotel? Ott tízig van reggeli, a pincér kinyalja a segged, naponta kapsz új törölközőt, és a wifit se kell a szomszédból lopni.

Szóval anyámnak új pókja van, a Misike. Persze fiatalabb nála. Mindig is a fiatalabb faszikra bukott. Meg azokra, akik megígérik neki, hogy elviszik Zanzibárba. Eddig minden pasija megígérte neki. Apám is. Persze egyik se vitte el. Anyám sose volt Zanzibárban, de valamikor a kilencvenes években a fejébe vette, hogy egyszer elmegy Zanzibárba. Megnézi Farrokh Bulsara, vagyis Freddie Mercury szülőházát, és beül a Stone Town tengerpartján működő Mercury’s étterembe, ahol majd jó fűszeres kajákat eszik. Urjót, ugalit vagy pilaut. Sokáig nem voltam bemutatva Misikének, de néha összetalálkoztunk a hűtőnél vagy a vécénél. Ő is gyakran jár szarni akkor, mikor anyám jógázik. Olyan izmos és szőrös a lába, mint egy lóé. Bokszeralsóban és kinyúlt, világoskék pólóban közlekedik nálunk. A feje búbja már kopaszodik, de hátul ilyen kis hetyke copfot visel. Ha nem dugná anyámat, azt gondolnám, buzi. A fészbukprofilján a neve alatt ez a bemutatkozás olvasható: „Két szerelmem: a bringa és a szintetizátor.” Na és az anyám? Már ekkor szimpatikus lett nekem a csávó. Semmi romantikus nyáladzás. Szóval biciklis futár a Misike. Hét közben. Mert hétvégén lakodalmakban játszik. Van egy zenekara, a 2+1. Egy szinti, egy gitár, egy trombita. Lakodalmas rock. Sárgul már a kokkódzsámbó. A karantén alatt is vállalt melókat. Hallottam, mikor telefonált. A fürdőkádból szokta intézni az üzleti ügyeit, azt gondolja, anyám nem hallja. Szóval a karantén alatt világvégi borospincékben tartották a bulikat. Feketelagzi. Mint az ötvenes években a feketevágás. Titokban. Bejelöltem a fészbukon, de nem jelölt vissza. Biztosan anyám hazudozott neki rólam összevissza. Egyébként a Misike székely. A fészbukon Erdély címere a borítóképe. A fekete turul jelképezi a magyarokat, a nap és a hold a székelyeket, a hét vörös bástya meg a szászokat. A konyha folyton tele van üres Tiltott Csíki Sörös üvegekkel. Amikor Misike telefonál, olyan szavakat használ, mint a pityóka, a borvíz meg a lájbitépő. Reggel fölkel, kimegy a mosdóba, ott jó nagyot förödik. Anyám közben csirikol, hogy elfogy a meleg víz. Akkor Misike felhúzza a gagyáját, és indul a konyhába frustukolni. A tegnapi faszulykát vagy valami puliszkát. Anyám meg jógázik. Én ilyenkor osonok szarni. Nehogy Misike megelőzzön. A múltkor összetalálkoztam a saját anyámmal a Lidlben. Egy szakadt farmergatyában volt, amiből kilógott a segge. Az apukák úgy bámultak utána, hogy nekitolták a bevásárlókocsijukat az akciós borok polcának. A képemről majd leégett a bőr. Alig tudtam elbújni az anyám elől. Még csak az kellett volna, hogy rám köszönjön. Csók, kisfiam! Mert néha ilyeneket mond nekem, amikor elönti az agyát az ösztrogén vagy mi. Annyira szerelmes a Misikébe, hogy ilyenkor húsz centivel a padló fölött lebeg. Csókokat küld mindenkinek, akivel találkozik. Bénára lájkolja a fészbukot, kioszt ezer szívecskét. Kiss Tibivel együtt énekel a konyhában. „Kócos kis romantika tejfogával a szívembe mart.” Közben valami indiai biolencsét kotyvaszt a Mautner Zsófi receptje alapján. Az egész lakótelep bűzlik a kibaszott fűszereitől. A gyömbértől, a fokhagymától, a koriandertől, a római köménytől, a kurkumától, a kardamomtól és a cayenne borstól. De őt nem érdekli a lakótelep. Se. Csak a Misike.

Néha napokra, sőt hetekre eltűnnek. A fészbukon se látom őket. Mint a kámfor. Aztán mindenféle rozsdás vassal kerülnek elő. És a vaterán árulják. A Misikének van egy fémkeresője. Gyorsan leesett, hogy ezek Székelyföldön illegálban túrják a földet. Aztán itthon eladják. Elképesztő, miket árulnak. „Csaba székely királyfi kardja”. Ráírtam anyámra meszendzseren, hogy kapjanak már magukhoz, ez a Csaba, avagy Ernák, Attila legkisebb fia volt, a nagykirály kedvence. Ugyanis a fiú születésekor a táltosok azt jósolták, Attila birodalma összeomlik, de akkor jön Csaba, aki újra hatalmassá teszi a hunokat. „Ki mondja ezt? Te, bölcsészfing?” Írta anyám. „Nem”, válaszoltam, „hanem bizonyos Priszkosz rétor, egy konstantinápolyi diplomata az V. századból, aki tényleg találkozott Attilával is, és Csabával is. Attilát kinyírták, Csaba valószínűleg zsoldosnak állt. A székelyek első említése majdnem hétszáz évvel későbbi.” Anyám persze válaszra se méltatott. A székely kard (méretét tekintve inkább nagyobb bicska) elképesztő összegért kelt el. Misike egy szép nap akkora lapostévével állított be, hogy alig fért be az ajtón. Azóta azon nézik a Netflixet. De ez még lófasz ahhoz képest, hogy aztán megint eltűntek, és pár hét múlva egy lándzsával állítottak be. De most már nem titkolóztak, engem is be akartak vonni. „Jártál egyetemre, tudsz latinul meg ógörögül, igazán segíthetnél”, írta anyám. Semmi bölcsészfing meg kotródjál. Azt válaszoltam, hogy ha a mamahotel rendes szolgáltatásokat tudna nyújtani (napi három étkezés, ebből egy meleg, hasító wifi, zsebpénz stb.), akkor talán beszélhetnénk a dologról. Napokig nem jött üzenet. Majd annyi: „OK”. Szerintem Misike puhította meg anyámat. Az első csóka, aki tudja kezelni. Bírom Misikét. Azóta van reggeli, ebéd, vacsora. Kikészítve a konyhaasztalra. A lándzsa, amit találtak, szerintem nem is lándzsa. Valami fémkerítés ócska darabja lehet. De mióta eladták Csaba kardját, vérszemet kaptak. Anyám Koppány lándzsájaként akarta piacra dobni, de Misikének ez nem volt elég. Valami grandiózusabbat akart. Úgy gondolta, egy hun trónörökös után nem rukkolhatnak elő egy felnégyelt somogyi lázadóval. Ezért kérték a segítségemet. Hasít a net, valami pénzt is bedugtak az ajtóm alatt. „Longinus-lándzsa”, írtam pár nap múlva meszendzseren. „Hetek óta rohadok az olajszagban, rántott húst sütök meg fasírtot, és akkor szórakozol velem, te sötét gazember?” Írta anyám. „Nem hülyéskedek, tényleg ez a megoldás, a Szent Lándzsa”, írtam anyámnak. „Majdnem akkora szám, mint a Szent Grál. Longinus egy római centurio volt, aki beledöfött lándzsájával a keresztre feszített, már halott Krisztus bordái közé.” Anyám: „Honnan veszed ezt a marhaságot?” Én: „János írja az evangéliumában.” És kimásoltam neki a Wikipediáról: „A rómaiak arra készültek, hogy eltörik Jézus lábát. A crurifragium bevett szokás volt akkoriban, és a kereszthalál meggyorsítására szolgált. Ám mire a kereszthez értek, hogy eltörjék a lábát, Jézus már meghalt. Hogy megbizonyosodjanak erről, egy római centurio, akit Longinusnak neveztek, és aki Pontius Pilatus proconsul hivatalos képviselőjeként volt jelen, oldalba szúrta lándzsájával. (»Hanem egy a vitézek közül dárdával döfé meg az ő oldalát, és azonnal vér és víz jőve ki abból.« Jn 19,34) A jelenséget Órigenész, a keresztény tudós csodának tartotta. A Jézust oldalba szúró katona nevét a Biblia nem említi. A legrégebbi ismert forrás szerint a név egy negyedik században íródott apokrif iratból, Nikodémusz evangéliumából származik.” Anyám teljesen euforikus állapotba került. Elöntötte az agyát az ösztrogén vagy mi. És miután még megírtam neki, hogy a Szent Lándzsa csodatevő lándzsa, halottam, ahogy ráengedi a tűt a Kispál és a Borz bakelitjére. „De a bikinifelsőt már lazán dobja hátra a vitorláson, amin elmegy Afrikába.” És Misikével a nappaliban táncoltak, ordították a dalszöveget. Szerintem meztelenül, vagy majdnem meztelenül, bokszerban és bugyiban, de hát ez csak egy sejtés. A pezsgő viszont nem sejtés, hallottam, ahogy pukkannak az üvegek. Az már nem is érdekelte őket, hogy Aëtius a Szent Lándzsa csodatévő erejével győzte le Attilát, Theodosius a gótokat, Nagy Károly a mindenkit, hogy III. Ottó német-római császár a lándzsát István királyunknak adta nászajándékba, később a Hohenstaufenokhoz, majd a Habsburgokhoz került, és ma a bécsi Schatzkammerben őrzik. Pár nappal később feltettem az internetre néhány „tudományos publikációt”, melyben a szerzők versenyt érvelnek amellett, hogy a Bécsben őrzött Szent Lándzsa csak hamisítvány, az eredeti valami magángyűjtőnél lehet. Anyám, sok éve először, nagyon elégedett velem. Utoljára talán óvodás koromban volt büszke rám, amikor megtanultam egyedül kitörölni a seggem. A cikkeket átvette jó néhány komoly internetes portál, női magazinok, történelmi blogok stb. Pár hét alatt valóságos lándzsalázat izzítottam a virtuális térben.

Misike se lustálkodik. Derék, szorgalmas fickó, a kerítés rozsdás és szúrós fémrúdjába belevéste a székely bicskája hegyével, hogy L. C. Vagyis Longinus Centurio. Hogy még hitelesebb legyen. Anyám szeretné, ha velük vacsoráznék a nappaliban. De szerintem ez még korai. Sokévnyi zsigeri gyűlöletet nem lehet lemosni egy közös és sikeres üzleti vállalkozás frissen csepegő nektárjával. De, ami még furcsább, Misike végre visszajelölt a fészen. Azt kérdezte meszendzseren, hogy mit írjon ki a vaterára, hányból való a lándzsa. Mikor volt a döfés? Mire én azt válaszoltam neki, hogy ez elég bonyolult kérdés, és felsoroltam jó néhány egymásnak teljesen ellentmondó elméletet. Végül még egy rövidke részt is kimásoltam neki Jézus Wikipedia-oldaláról. Csak hogy érezze a téma végtelen bonyolultságát: „Fontos egyezés az evangéliumok között az a tény, hogy a keresztre feszítés Quintus Pontius Pilatus kormányzása idején történt 26 és 36 között. Ebben az időszakban Nisan 14-e (János alapján) csak 27-ben, 30-ban, 33-ban és 36-ban esett péntekre. Érvek szólnak mindezen évek mellett: Lukács evangéliuma megemlíti, hogy Jézus körülbelül 30. évében, Keresztelő Szent János pedig Tiberius császár 15. évében kezdte el nyilvános munkásságát. Ha elfogadjuk i. e. 6-ot Jézus születési évének, akkor ez a nyilvános működés kezdetét Jézus esetében 26-ra teszi, Keresztelő Szent János esetében pedig 29-re, ez azonban ellentmond annak az evangéliumokban foglaltaknak, hogy János már vízkeresztelt, amikor Jézus színre lépett. Tiberius 14-ben lett császár, azaz túl későn Jézus működésének kezdetéhez viszonyítva, mivel János evangéliuma három különböző húsvétot említ meg Jézus nyilvános élete során (azonban ezek a beszámolók utalhatnak Jézus korábbi, kötelező zarándoklatainak történéseire is). Emiatt a keresztre feszítés idejét 33-ra teszik. Emellett szól az az érvelés is, miszerint Seianusnak a zsidók elnyomatására vonatkozó rendeléseit Seianus halála után, 32-ben Tiberius eltörölte, ami jó magyarázatot adhat arra, hogy Pilatus miért engedett akarata ellenére a Jézus kivégzését követelő zsidóknak (amellett, hogy a János 19,12-ben említett fenyegetést is érthette). Ha azonban elfogadjuk azt, hogy Tiberius uralkodását sokan Augustus császár halála előtti társcsászárságával kezdik (12), akkor Keresztelő Szent János munkásságának kezdetét 26-ra vagy 27-re lehet tenni, ami Jézus halálának legvalószínűbb időpontját 30. április 7-re teszi.” És végül azt írtam neki: „Semmi sem biztos, Misikém, a történelem egy kibaszott fikció, az élet álom, a lét törvényei ismeretlenek, sötétben tapogatózunk mindannyian, barlangban leláncolt lények vagyunk, akik a valóságos világból semmit sem láthatnak.” Misike nem sértődött meg, hogy lemisikéztem, sőt, visszaküldött négy vidám hangulatjelet és egy szívecskét.

Szóval csak azt akartam elmesélni, hogy anyámnak új pókja van. És ez az új fazon nagyon más, mint a többi. Nem olyan született seggfej, amilyen az eddigi tucat. Igen, anyám éppen tizenkét faszit fogyasztott el apám halála és Misike között! Egyik nagyobb barom volt, mint a másik. De ez az új pók most más! Még az is lehet, hogy elvisz Csíkba egy igazi székely lagziba, ahol degeszre zabálhatom magam fostoros káposztával. Vagy elmegyünk kettesben horgászni a zeteváraljai víztározóhoz. Vagy jéghokizni. Esetleg a hegyekbe medvét nézni. Úgy, ahogy normális családokban csinálják az emberek. Nevelőfater és a mostohafia beülnek péntek este a kocsiba, és elmennek együtt hétvégére valahová lazulni. Anyám addig nyugodtan megtekintheti A Korona összes évadát a kurva nagy lapostévéjén. Misikéből még azt is kinézem, hogy egy nap három repülőjeggyel érkezik haza, és hármasban indulunk Zanzibárba. Nevetve tömjük magunkba a jamgyökeret és a főzőbanánt, a Mercury’sban Kilimanjaro Premium Lagert vedelünk, aztán versenyt futunk az óceán partján, mezítláb a forró homokban. Miért ne? Az élet rövid, nem lehet folyton utálkozni. Az élet rövid, ki kellene használni. Az élet rövid, megdöglesz, és pár év múlva már azt se tudják, mikor születtél, és mikor dobtad fel a pacskert.

Tartalom

Előszó

Anyám pókja