Szöveg, borítóterv és illusztrációk © Violet V. Vandor

Violet V. Vandor webcím:

http://fairytales.5mp.eu/

https://violetvvandor.5mp.eu/

E-mail cím: alettaro@yahoo.com

Minden jog fenntartva. A könyv egyetlen része sem használható fel, nem reprodukálható, nem tárolható és nem továbbítható semmilyen módon, a szerző írásos engedélye nélkül.

A könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30)499-34-77

E-mail cím: info@alkosoft.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője: Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2024.

Epub: ISBN 978-963-639-525-4

Violet V. Vandor

STEVEN SMITH

tündérföldi kalandok

fantasy meseregény

Egy mese margójára

A rendkívül érdekes és terjedelmes mese, elejétől végig leköti, lenyűgözi az olvasó figyelmét annyira, hogy valóban sajnálja letenni a könyvet.

Az érdekfeszítő események logikus folyamata kivonja az olvasót a jelen világából, a mese minden mozzanata könnyen követhető, a fejezetek közötti áthidalás sima, természetes megoldásokra talál, ami csakis a szerző tehetségét dicséri.

A szerző, hihetetlen ügyességgel, a cselekményt napjainkba, modern korszakunkba illeszti, megalkot egy hatalmas, Tündérföldön lejátszó fantasztikus összefüggő esemény sorozatot. Napjainkra jellemző szavakat fedezünk fel: televízió, farmernadrág, horrorfilm, taxi stb.

Külön elismerést érdemel a magasszintű mondatszerkesztés, a szóbőség, a nagyszerű irodalminyelv használata, a kivitelezés, a gondolatok válogatott, művészi esztétikája (képes kifejezések, hasonlatok, a jónak vagy a rossznak a szemléltetése, a természeti jelenségek, a növények, az állatok szerepe a mese világában és megvalósításában, az a törekvés, amely a gyermek csodálatos lelkivilágát célozza meg.)

A kötet tartalma rendkívüli fantáziára, képzeleterőre vall, de az események logikus folytonossága úgy a felnőtt, mint a fiatal olvasót, a gyermeki megértést szem előtt tartja. Ez a mai gyermek, a napjaink gyermekseregének a meséje.

Amikor meséről beszélünk, általában egy rövidebb műfaj jut eszünkbe. Ez a mese, amely mindenki örömére napvilágot látott, és kezünkbe került, viszonylagos terjedelme miatt egyáltalán nem veszít az értékéből, mivel a tizenéves gyermek memóriája már rátermett arra, hogy kíváncsiságát fogva tartsa az elkövetkezendő izgalmas esemény.

Az első kötet elolvasása végén, minket is izgalomban tart Stevie további sorsa, az emberek világába való visszatérése után, az édesanyja helyzete, és sok minden, amire sürgős választ várunk a megígért folytatásban.

Végül is, javaslatként, nyugodtan összeállíthatjuk azt a képet, miszerint ez a ritkaszép és értékes fantáziavilág, művészien felvéve, megfilmesítve tárulhasson elénk. Sőt, a kötet (a kötetek) igen megfelelő, alkalmas, forgatókönyv szerepét töltheti be, akár egy négy-öt részből álló, gyermekeknek szánt kedves, értékes filmsorozat megvalósítása céljából.

Gratulálunk az óriási munkát igénylő mű megírásához, és meggyőződésünk, hogy megjelenését igazi siker fogja kísérni.

Reichenauer

ny. tanár.

Kedves Olvasó, hiszel még a mesében? Hiszel az álmokban és a beteljesedő kívánságokban? Az a kisfiú, akiről ez a történet szól, nem hiszi, hogy a kívánságok beteljesedhetnek. Vajon igaza van? Vagy nincs?

Azt mondom, ne veszítsük hiába az időt találós kérdésekkel. Olvasd el a történetet, és döntsél te, kedves Olvasó! Jó szórakozást!

Egy bánatos kisfiú

Steven Smith, vagyis Stevie, mert így hívják történetünk főszereplőjét, tíz éves, és ugyanolyan gyermek, mint te vagy, kis olvasó. Haja szénfekete, s szeme ragyogóan csillog, akár a legsötétebb éjszaka palástját díszítő csillag. Bőre barna, a napsütötte udvaron eltöltött hosszú óráktól, s ajka mosolyra termett. Igen ám, csakhogy Stevie most nem mosolyog. Mivel nagyon hitt a mesékben, abban reménykedett, hogy majd egy csoda által nem kell elhagynia otthonát és édesanyját, hogy messze menjen tőle iskolába. De mert nem történt semmiféle csoda, most azon töri fejét, vajon mi rosszat tehetett ő, hogy elküldik otthonról. Nem elég, hogy pár hónappal ezelőtt, édesapja minden szó nélkül összepakolta a ruháit és elment, anyuka szerint, csak a jó Isten tudja hova, most neki is mennie kell!

Nem érti, hogy miért szükséges idegen emberek és gyerekek közé menjen, amikor otthon is van iskola, ahol olyan jól összebarátkozott régi iskolatársaival. – Először apa ment el, és most...? – De újra és újra visszatérő kérdéseire, mintha senki se akart volna válaszolni.

– Ne búsulj, fiam! – mondta vigasztaló hangon a nagybácsija. – Én sem voltam mindig az anyukám szoknyája mellett. Meglátod, te is megszokod. Az idő gyorsan telik, és a vakációt majd itthon töltöd.

Stevienek egy hang sem jött ki a torkán, pedig mennyi mindent szeretett volna mondani. Szép szeme könnybe lábadt, s hogy nagybácsija ezt ne vegye észre, sarkon fordult, és kiszaladt a kertbe.

Szeptember-közepe még nem vetette le a nyári ruhát, bár az egyre jobban fakuló égen mind gyakrabban kezdtek tanácsra gyülekezni a felhők.

Az ide-oda suhanó langyos szellő, pajkosan összekuszálta haját, majd, mint aki észrevette a kisfiú bánatát, vigasztalóan megcirógatta könnyáztatta arcát.

Egy cinege jókedvűen énekelt a fán. Mellette fiai figyelmesen hallgatták, s időnként vékony hangon megtrillázták a madármama énekét.

– Lám, ők milyen boldogok – gondolta Stevie irigykedve. – Nekik nem kell otthagyniuk fészküket. Ha édesapám itt lenne velünk – sóhajtotta –, biztosan nem kellene elmennem itthonról! De ő is elment. Nagymama azt mondta, nem szeretett minket, másképp nem ment volna el. Szemében a fájdalom, s a kétségbeesett tehetetlenség könnyei csillogtak. Leült egy kőre, s mivel a kő közelében egy hangyaboly volt, elnézegette a szorgos kis hangyákat.

A nap vörösben égő tányérja lehanyatlott, skarlátszínűre festve maga után az eget, de Stevie még nem mozdult. Megvárta, míg az esthomály lassan rászállt a kertre. Nehézkesen felkelt a kőről, még egyszer szétnézett, mintha valakit vagy valamit várt volna, majd összeszedte magát, és besurrant a házba. Édesanyja éppen akkor kattintotta be a bőrönd zárát. Szeme karikás volt, s arcán árnyék suhant keresztül.

– Megjöttél? – kérdezte halkan. – Gyere vacsorázni, mosakodni, és utána rögtön lefeküdni, mert reggel korán indulunk!

Sokáig forgolódott az ágyban, s mivel semmiképp sem jött álom a szemére, felkelt. A holdsugár ezüstös fénye bevilágított a szobába, így nem kellett lámpát gyújtania ahhoz, hogy lásson. Összeszorult a szíve, amikor kedvenc játékaira pillantott. Vékony ujjaival beletúrt a játékpolcon pihenő Micimackó puha bundájába, s szeretettel simogatta meg a többi játékait is. Sokáig nem fogja őket látni. Az ablakhoz lépett. Arca véletlenül az ablakpárkányon levő muskátli bársonyos szirmához ért. Gyöngéden megcirógatta a virágot, megfordult, levette a polcról Micimackót, magához szorította, és visszabújt az ágyba. Még egy utolsó sóhaj hagyta el remegő ajkát, s egy kövér kis könnycsepp szabadította ki magát a szempillái alól, szétterülve a párna fehér huzatán, majd átölelte a mackót, és csendesen álomba merült.

– Már reggel van? – kérdezte Stevie nyöszörögve, amikor édesanyja gyengéden megsimogatta a haját.

– Reggel van, kisfiam. Kelj fel, mert lekéssük a vonatot!

– De én még szeretnék aludni. Csak egy icipicit hagyjál még, anyuka! – kérlelte édesanyját, eltakarva szemét a paplannal.

– Sajnos nem lehet, kicsim – mondta anyukája, lehúzva a paplant Stevieről.

– Gyere, vár a reggeli! – csókolta meg kisfia homlokát szeretettel. – Ne kelljen már annyit noszogassalak! – mondta még, majd sarkon fordult, és kiment a szobából.

Ezek után Stevie szó nélkül felkelt, megmosakodott és felöltözött. A konyhában várta a megterített asztal. Leült, kézbevett egy szelet vajas kenyeret, de valahogy nem volt étvágya, és visszatette a tányérra. Hiába kérlelte az édesanyja, nem tudott enni. Amikor megérkezett a taxi, gépiesen felállt, vette kis bőröndjét, és beült az autóba. Még egy utolsó pillantást vetett a szinte égig magasodó ház felé, majd legyűrve szemébe tóduló könnyeit, pár perc múlva, a robogó vonat fülledt kis kupéjában ült, a zötyögő ajtók mögött. Máskor, ha vonattal utazott, minden perc új csodát jelentett. Elragadtatva szokta nézni, hogyan maradnak el egymás után a házak, állatok, fák. Most persze másképpen állt a dolog. Nem olyan helyre ment, ahova vágyott. Behunyta szemét, és hallgatta a vonat egyhangú zakatolását. Észre sem vette, milyen gyorsan elröppent az idő, csak arra ébredt, hogy édesanyja költögette.

– Megérkeztünk! Gyere, le kell szállnunk!

Ásítva morzsolta ki az álmot a szeméből, és kelletlenül hagyta ott kis meleg helyét. Odakint megcsapta arcát a hűvös, reggeli szél. Megborzongott. Háta mögött a mozdony éles füttye magasba szállt az ijedten felröppenő galambokkal. Édesanyja kézen fogta, és húzta maga után az állomást sietve elhagyó tömegben. A közelben egy toronyóra fél hetet ütött. Beültek egy várakozó taxiba, és pillanatok alatt száguldottak végig az ébredező városon. Mellettük autók lámpái suhantak el, s egy-egy ház ablaka szélesre tárva ásítozott.

Kis idő múlva, a sárga taxi könnyedén befordult egy hatalmas, vasrácsos kapun. A nagyváros zaját, madárdal váltotta fel, s a szürke, szinte egyforma házak helyett, az út két oldalán, magas fák, sötét falat alkotva emelték lombjaikat az ég felé.

Stevie szeme tágra nyílt, amikor az út végén, előttük felbukkant egy tekintélyes, kastélyszerű épület. Ódon falait a repkény szorosan körül fonta indáival. A csipkés szélű levelek mögül hangos verébcsiripelés hallatszott. Szíve összeszorult, és akkora lett, mint egy bolha, amikor a magas, faragásokkal díszített ajtó feltárult, és a portás komor, unott arccal végigmérte őket.

– Jó reggelt kívánok! – mondta Smithné kissé izgatottan. – Az igazgatónőt keressük.

– Az első emeleten jobbra, a harmadik ajtó – hangzott a válasz.

Felmentek a kopott, bársonyszőnyeges lépcsőn.

Egy idősödő, sápadt, szemüveges hölgy sietett eléjük. Arca mosolygós volt, Stevienek mégis borsódzott tőle a háta.

– Te vagy Steven? – kérdezte mosolyogva. – Remélem, jól fogod érezni magad nálunk! – veregette meg barátságosan a kisfiú vállát.

– Én vagyok az igazgatónő – mondta Smithné felé fordulva. – Erre tessék. Megmutatom a kisfiú szobáját.

– Szobáját? Hát egyedül fog lakni? – érdeklődte Smithné.

– Dehogy. Minden szobában tíz gyermek lakik. Emeletes ágyak vannak, de Stevent, mivel még új, nem tesszük az emeletre.

Szája be nem állt, és Stevie el sem tudta képzelni, hogy vajon ennek az asszonynak, hogy jut ideje lélegzetet venni a sok beszédtől. Innen-onnan hangos gyermekricsaj csapta meg fülüket.

Az egyik ajtó előtt, amely semmivel sem különbözött a többitől, megálltak. Az igazgatónő, csontos ujjaival lenyomta a kilincset, mire az ajtó halkan kitárult. A szobában, amelyből azelőtt vidám nevetés hallatszott, azonnal csend lett.

– Jó reggelt kívánok! – köszöntötték kórusban a gyerekek a vendégeket.

– Jó reggelt! – válaszolta gyorsan az igazgatónő.

– Fiúk, új szobatársat hoztam nektek. A neve Steven, fogadjátok szeretettel! Adam – mondta egy mellette álló kisfiú felé fordulva –, te felköltözöl a felső ágyra, és átadod helyedet az új fiúnak! Később elmagyarázod neki az internátus szabályait.

Közben egy mindenes lány nyitott be az ajtón, s az igazgatónő átvette tőle a kifogástalanul összehajtogatott tiszta ágyneműt.

– Ezt neked kell áthúzni! – nyomta Stevie kezébe az ágyneműt az igazgatónő. – Itt mindenki mindent maga tesz! A nevelőnő meg fogja nézni, jól húztad-e fel az ágyneműt. De előbb búcsúzz el édesanyádtól, utána Adam elmagyarázza neked a szabályokat. Ma nem kell órákra menned, így még pihenhetsz.

Stevie édesanyjához akart bújni, de az igazgatónő megfogta a karját.

– Nem kisfiam, te már nem vagy óvodás! Szépen kezet fogsz édesanyáddal, elköszönsz, és ennyi az egész. Az olcsó érzelgősséget itt senki sem kedveli! – mondta szigorúan.

– Asszonyom – fordult Smithné felé. –, mi önállóságra tanítjuk gyermekeinket, nem nevelünk belőlük anyámasszony katonáját. Biztos vagyok benne, hogy meg lesz elégedve az eredménnyel.

Mit volt mit tenni, Stevie kezét nyújtotta anyukájának, ám amint megérintette puha kezének bársonyát, nem törődött tovább se az igazgatónővel, sem a kíváncsi szobatársaival. Vékony karjával átölelte édesanyja nyakát, és zokogva, könyörögve kiabálta:

– Édesanyám, ne hagyjál itt engem! Én haza akarok menni! Bocsáss meg nekem, ha eddig rossz voltam! Ezentúl mindig jó leszek, hallgatni fogok rád, csak vigyél haza!

Az igazgatónő közbe akart szólni, de Smithné egy kézmozdulattal megállította.

– Asszonyom, beszélhetnék a fiammal négyszemközt? – kérdezte.

– Hogyne – jött kissé késve a válasz. – Gyerekek, ha elkészültetek, mehettek órákra. Félóra múlva visszajövök – mondta az anyukának, majd magasra emelve fejét, méltóságteljesen elhagyta a szobát.

Smithné ölébe vette a még mindig zokogó kisfiát, és hosszú időn át lágy hangon beszélt neki, bátorította, nyugtatgatta. Amikor az igazgatónő a félóra eltelte után benyitott az ajtón, Stevie már nem sírt, de szép fekete szeme tele volt bánattal. Szótlanul tűrte, hogy anyukája még egyszer megölelje és megcsókolja halvány arcát. Érezte, hogy újra szemébe tódulnak a könnyek, de erőt vett magán, csak állt a szoba közepén, mint egy szobor és összeszorította fogait, nehogy újra anyukája után kiáltson. Ahogy az ajtó becsukódott édesanyja után, ő pedig egyedül maradt a szobában, úgy érezte, kifut a padló a lába alól. Szabadjára engedve visszatartott könnyeit, rávetette magát az ágyra és sírt, kétségbeesetten, a párnába temetve arcát. Észre sem vette azt, hogy mögötte csendesen kinyílt az ajtó, és Adam kíváncsian nézett be rajta. Amikor meglátta, hogy az új kisfiú sír, odament az ágya mellé, leguggolt, és karjára téve kezét, megértő hangon vigasztalni próbálta:

– Csak sírd ki magad, utána minden könnyebb lesz. Én is ezt tettem, amikor ide hoztak, pedig nekem nem is volt anyukám, aki után sírjak. Meglátod, te is megszokod. Ha jól meggondolom, nem is olyan rossz ez a hely, lehet, hogy még tetszeni is fog neked.

Stevie a vigasztaló hang hallatára, a kisfiú felé fordult, lassan letörülte a könnyeit, és érdeklődve mérte végig Adamot. Rokonszenvesnek találta a kisfiút, aki bizalomkeltően nézett rá hatalmas, világoskék szemével. Alig egy-két évvel lehetett idősebb nála. Vézna, nyúlánk fiú volt és barna haja rövidre volt nyírva. Édesanyját korán elvesztette, apukája nevelte addig amíg újra nem nősült. Mivel az új mama nem tűrte maga mellett a kisfiút, az állandó cirkuszok elkerülése végett, internátusba küldték a gyereket. Egy ideig apukája rendszeresen látogatta, majd egyre ritkábban jött, míg végül teljesen megfeledkezett róla. Adam az évek teltével beletörődött abba, hogy nem látogatják, és csak akkor sajdult meg néha a szíve, amikor iskolatársait vakáció elején hazavitték a szüleik. Most, amikor látta, hogy az új kisfiú mennyire szenved, neki is eszébe jutott az édesanyja és megsajnálva a síró gyermeket, segítségére sietett. Stevie, akinek jólesett az Adam vigasztaló közeledése, hagyta, hogy segítsen neki a bőröndöt kicsomagolni és elhelyezni ruháit a szekrényben.

A fiúk, órák után, érdeklődve vették körül, ám amikor látták, hogy nem olyan nagyon barátságos, szó nélkül magára hagyták és nem törődtek tovább vele. Leültek a Stevietől legtávolabb levő ágyra, összedugták fejüket, sugdolóztak, nevettek, szóval látszott rajtuk, hogy valamin kitűnően szórakoznak. Az este gyorsan eljött. Vacsora után a gyerekek zuhanyoztak, majd a nevelők végigjárták a szobákat, hogy megnézzék mindenki lefeküdt-e, és eloltották a villanyt.

Stevie, ahogy letette fejét a párnára, rögtön mély álomba merült. Reggel ricsajra ébredt. Körülötte a fiúk kapkodtak, siettek mosakodni, öltözni, mert nemsokára kezdődik a tanítás. Stevie olyan álmos és fáradt volt, mintha egész éjjel ébren lett volna. Nem volt megszokva az ilyen korai felkeléssel, ezért most minden olyan álomszerűnek tűnt. Magára vette ruháját, felhúzta cipőjét, s ment a többiek után az ebédlőbe reggelizni. Onnan kijövet, az összezavarodott gyermeket, aki azt sem tudta merre menjen, valaki a folyosón karon fogta, és az osztályba kísérte.

Leült a hátsó padba, és onnan nézett szét a zajos osztályteremben. Kis idő múlva megérkezett a tanító bácsi is, aki nevén szólította, és megkérte, hogy menjen a katedrához. Odament. A tanító bemutatta őt a gyerekeknek. Még mindig álmosan pislogva nézett végig az osztályon, amikor a csendet egy gúnyos hang szegte meg:

– Nézzétek, itt van paprikajancsi, felemás a cipője!

Az egész termet hangos hahotázás rázta meg.

– Jó kis bohóc! Felemás cipő! – fogták hasukat a gyerekek nevettükben, és mind őrá néztek. Stevie úgy vélte, hogy még a tanító is mosolygott. Nem értette mi történt. Miért nevetnek és gúnyolódnak a gyerekek? Miért emlegetik a felemás cipőt? Ám a sok nevető gyerek láttán, ő is mosolyra húzta a száját.

– Csend legyen! Csend legyen! – emelte fel hangját a tanító, azután meg Steviehez fordult:

– Steven, légy szíves menj vissza a szobádba, és öltözz fel rendesen. Alig első nap vagy itt, és máris csínyeken töröd a fejed? Óra végén megmondom, mi lesz a büntetésed!

Steviet váratlanul érték a tanító szavai. Arcáról lassacskán lehervadt a mosoly, mert kezdett rájönni, hogy rajta nevetnek a gyerekek, bár még most sem értette mi történt. Mit is mondott a tanító? „Öltözz fel rendesen!” Hogy-hogy öltözzön fel rendesen? Hát nincs ő rendesen felöltözve? Zavartan nézett végig magán, majd szeme megakadt a felemás cipőn. Az egyik az övé volt, de a másik, egy más színű idegen cipő volt. Úgy állt az osztály közepén, mint akinek a nyakába szakadt az ég. Fülig pirult, és szégyenében szeretett volna a föld alá bújni. A gyerekek meg csak nevettek, nevettek...

Azt sem tudta, hogyan került ki az osztályból a folyosóra. Lehajtott fejjel kullogott vissza a szobájába.

Egyre azon gondolkodott, miként történhetett meg vele ez a kellemetlen dolog? Ő volt a hibás, vagy megtréfálták? Keresni kezdte a cipőt, de mivel sehol nem találta, elkeseredve leült az ágy szélére, és azon töprengett, hogy mitévő legyen. Hogyan menjen vissza az osztályba cipő nélkül? A legjobban most mégis az a kérdés gyötörte, hogy hova tűnhetett el a cipője? Végigkutatta a szekrényt, benézett egy párszor az ágy alá, hiába, a cipő nem volt sehol. Reményvesztetten vetette magát hátra az ágyon, és ekkor úgy érezte, hogy a meglepetéstől a szívverése eláll: a cipője ott lógott a magasban, a lámpához kötve.

Felugrott az ágyból, széket húzott elő és megpróbálta levenni a cipőt. Ám az olyan magasra volt kötve, hogy semmiképpen nem érte el. Már azon gondolkodott, hogy még egy széket állít a másik tetejére, amikor hirtelen kitárult a szobaajtó, és rémületére, a szobaajtóban meglátta a tanító bácsi fenyegetően hatalmassá magasodott alakját.

– Mit művelsz itt, fiam? – dörgött bele a csendbe a tanító bácsi hangja.

Stevienek ijedtében egy hang sem jött ki a torkán. Csak nézett a tanítóra, s hatalmas fekete szeme még hatalmasabbá kerekedett.

– Szóval így! – mondta a tanító bácsi meglátva a lámpára kötött cipőt. Minden további szó nélkül odament, levette a cipőt, és odanyújtotta a megszeppent kisfiúnak. Megköszörülte torkát, és elfordította a fejét, nehogy a gyerek észrevegye azt a széles mosolyt, amely elkergette harcias kedvét.

Eszébe jutott, hogy őt is, mint új diákot megtréfálták a társai annak idején, de mivel nem akart elérzékenyülni, gyorsan elhessegette magától ezt az emléktöredéket. Arca megint komollyá vált. Paul Edwards tanító úr fiatalos kinézete, magas, sudár termete nem árulta el azt, hogy rohamosan közeledett negyvenedik éve felé. Diákjai szerették és tisztelték, mert bár szigorú, de jólelkű és megértő ember volt.

Miután Stevie felhúzta a cipőt és elindultak a hosszú folyosón, a tanító bácsi barátságosan a gyermek vállára tette a kezét:

– Tudod fiam, az ilyen tréfa néha megesik az új diákkal, de azért megpróbálom kideríteni ki tette ezt.

Órák után, Steviet és szobatársait hívatta az igazgatónő. A szobában mély volt a csend. Annyira mély, hogy hallani lehetett egy arra repülő légy zümmögését.

– Ki tette ezt? – kérdezte az igazgatónő, de senkinek sem nyílt válaszra a szája.

– Te sem tudod, Steven? Vagy takargatni próbálod a társaid tettét?

A csend kezdett kínossá válni a szobában.

– Hát jó! Ez azt jelenti, hogy mind hibásak vagytok! Büntetésből ezen a héten, a szobátokban maradtok órák után és mindennap kitakarítjátok a három emeleten a fürdőszobát. Ha nem végzitek el becsületesen a munkát, jövő héten is takarítani fogtok! Van valakinek ellenvetni valója vagy kérdése? – kérdezte.

A fiúk lehajtott fejjel, továbbra is szótlanul álltak.

– Ha nincs, visszamehettek a szobátokba! – mondta szigorúan az igazgatónő.

Csendben kisomfordáltak az irodából. A kis csoport egész nap egymás mellett ült, suttogtak, s csak ritkán vetettek Stevie felé egy-egy szemrehányó, vészjósló pillantást.

Másnap délután, miután megtanulták és leírták a feladott leckét, a tíz fiú jelentkezett a takarítónőnél. Kaptak öt vedret, felmosórongyot és kefét, valamint mosóport.

– Aztán minden ragyogjon ám! – mondta a takarítónő tettetett komolysággal.

Nem volt nagy kedvük a munkához. Körülnéztek, és egyszerre meglátták azt, amit észre sem vesznek, ha nem nekik kellett volna kitakarítani a fürdőszobát. Meglátták, milyen piszkos most itt minden, pedig a reggel még szép tiszta volt, hiszen ők is itt mosakodtak a többiekkel. A tükrök pecsétesek voltak, a mosdókagylók és a csempe fogkrémmel bekenve, a földön eldobott szalvétadarabok hevertek szanaszét. Az egyik mosdókagylón egy ottfelejtett, félig elázott szappan ásított unottan az őt körülvevő vízben. A kagyló alatt pedig egy leejtett törülköző várta türelmesen, hogy valaki felvegye, és visszajuttassa gazdájához.

– Hogy piszkolódott ez ennyire be? – kérdezte John bosszankodva, miközben erőteljesen súrolta az egyik mosdókagylót. – Mintha valaki rajtunk akart volna bosszút állni, és akarattal piszkolta volna be, csak azért, hogy nekünk több dolgunk legyen!

– Hiába morogsz! – szólt rá Adam. – Akkor is csak takarítanunk kell! Minél hamarabb befejezzük, annál jobb!

Az utolsó fürdőszoba takarításánál tartottak már, amikor:

– Stevie – mondta George egy pár perccel az után, hogy visszajött a fürdőszobába –, a második emeleti fürdőben felejtettem a kefét. Leszel szíves idehozni nekem? Ugye nem haragszol, amiért megkértelek?

– Szívesen – felelte Stevie, letéve kezéből a felmosórongyot. Nem vette észre azokat a gúnyos pillantásokat, amelyekkel a fiúk az ajtóig kísérték.

– Miért teszitek ezt vele? – kérdezte Adam, aki tudta mire készülnek a fiúk. – Nektek jól esne, ha valaki ilyet tenne veletek?

– Hallgass! – kiáltott rá George. – Ha nem fogod be a szád, még te is megkaphatod, amit ő! És különben is, csak szórakozunk. Gyertek! – intett a többieknek. Kisurrantak az ajtón, és leosontak a második emeletre. Figyelték Steviet, aki gyanútlanul nyomta be a kissé nyitva hagyott fürdőszobaajtót. Egyet lépett, és abban a pillanatban hideg víz zúdult rá, és majdnem a fejére esett egy veder. Még kiáltani sem volt ideje, annyira váratlanul érte a zuhany. Csak állt az ajtóban, tetőtől talpig vizesen, mint egy ázott csibe. A fiúk hanyatt homlok rohantak vissza a harmadik emeleti fürdőszobába, s a hasukat fogták nevettükben. Adam is mosolyogva indult az ajtó felé, de George útját állta.

– Ha árulkodni mersz, te is megjárod! – sziszegte.

Egy pillanatig farkasszemet néztek, majd Adam félretolta az útból Georgeot, és kiment a fürdőszobából.

– Gyere! – mondta Stevienek. – Öltözz át, nehogy valaki meglásson ilyen vizesen, és elmondja az igazgatónőnek.

– Miért tették ezt velem a fiúk? – kérdezte Stevie majdnem sírva. Olyan szánalmas, de ugyanakkor komikus látvány volt így vizesen, hogy Adam az ajka szélébe kellett harapjon, nehogy elnevesse magát.

– Csak szórakoznak. Nem kell őket komolyan venni. Te most új vagy, még nem ismernek, hát így akarnak bosszantani – felelte halkan Adam.

Amire a fiúk visszajöttek a szobába, Stevie már átöltözött, és vizes ruháit száradni tette. Nem mondott semmit a fiúknak, és azok sem szóltak hozzá, de látszott rajtuk, hogy nagyon elégedettek voltak tettükkel, mert egész este vidáman csevegtek.

Lefekvés után, Stevie sokáig forgolódott az ágyban. Miért bánnak így vele a szobatársai? Hiszen nem ártott ő egyiknek sem. A büntetést igaz, hogy miatta kapták, de ők voltak a hibásak, amiért megtréfálták a felemás cipővel. Halkan álomba sírta magát.

Álmában otthon volt szobácskájában, és édesanyja biztatóan mosolygott rá.

― ● ―

Elmúlt egy hónap, amióta Stevie elbúcsúzott anyukájától, és itt maradt az internátus diákjai között, akik nem könnyítették meg ittlétét.

Anyukájának nem egy panaszos levelet írt, könyörögve, hogy vigye haza. A válasz mindig csak az volt, hogy: – Kisfiam próbáld megszokni, mert nem hozhatlak haza! – Ennyi és semmi több.

Minden ilyen válaszlevél tetőzte magába fojtott dühét, elkeseredését, és már azon kezdett gondolkozni, hogy egy nap megszökik és hazamegy megtudni, mi is történik otthon. Miért nem maradhat ő az édesanyja mellett?

Most is éppen egy ilyen levelet tépett össze ingerülten, és hajított a szemetes kosárba.

– Nincs igazság! – gondolta. – Mindenki csak ellene van, mind az anyukája, mind a szobatársai!

– Stevie, gyere játszani! – dugta be fejét az ajtón Adam.

– Nem megyek! – mordult rá Stevie.

– Gyere már, olyan szép idő van kint! – kérlelte kitartóan, mert azt hitte így rá tudja venni arra, hogy vele tartson.

– Nincs kedvem, érted! – kiabálta erre dühösen Stevie.

Adamnak, torkán akadt a szó. Nem számított ilyen beszédre, hiszen ő csak jót akart. Amikor látta, hogy Stevie rá se néz többet, visszahúzódott, és csendesen becsukta az ajtót.

– Nem jön? – kérdezték a fiúk, a lehangoltan visszakullogó Adamtól.

– Nem!

– Most mi baja van? Látod Adam, hallgattunk rád, nem tréfáltuk meg azóta, és mégsem akar velünk játszani! – mondta Alex szemrehányóan.

– Úgy látszik, megint tennünk kell vele valamit!

– Úgy van! – helyeseltek a többiek.

– De vajon mit? – kérdezte izgatottan Harry, aki most is, mint általában mindig, ötlethiányban szenvedett, de mivel nagyon szerette a tréfákat, kész volt bármilyen csínyre, ha az szellemes, és jó idea volt.

– Én tudom mit! – vigyorodott el George. – Gyertek utánam!

Előreszaladt, s a fiúk hűségesen követték. Georgenak mindig kitűnő ötletei voltak, ha arról volt szó, hogy valakit meg kell tréfálni.

– Ott van! Add ide gyorsan a zsebkendődet! – súgta Alexnak.

– Még mit nem, hogy összemocskolja! – perlekedett Alex. – Vedd elő a tiédet!

– Nekem nincs, a szobában felejtettem! Add már ide, mert elmegy!

Alex morogva, nagy nehezen előkotorta zsebéből a zsebkendőt, majd odanyújtotta Georgenak.

– Megvan! – kiáltotta diadalmasan George.

– Most, hogy legyen tovább? – kérdezték a fiúk.

Összedugták a fejüket, tanácskoztak. Kis idő múlva, Stevie bosszúságára, újra kinyílt a szobaajtó. Már éppen rá akart förmedni a hívatlan vendégre, de torkán akadt a szó, amikor meglátta, hogy Robbie alig tud bejönni a szobaajtón. Húzza maga után a lábát, annyira sántít.

– Jaj, de fáj! – sóhajtozta Robbie. Hol a térdét tapogatta, hol pedig a fejét. – Jaj, jaj! – siránkozott panaszos hangon, miközben valósággal ráesett az ajtóhoz legközelebb levő ágyra.

– Mi történt? – érdeklődött Stevie elfeledve bosszúságát.

– Jaj nekem! Akkorát estem! Tennem kéne egy kis vizes borogatást a térdemre. Nem hoznál nekem egy vizes rongyot? – kérdezte ártatlanul, s olyan szerencsétlen képet vágott, hogy még egy valódi színész is megirigyelte volna ezt a sikeres alakítást.

– De hozok! – ugrott fel Steven, nem törődve tovább elkeseredésével, és már sietett is a fürdőszobába.

Erre George, aki a szomszéd szobából látta a sebtében tovatűnő Stevent, gyorsan besurrant a szobába, és a kisfiú éjjeliszekrényének fiókjába csúsztatta a zsebkendő tartalmát, majd cinkosan rákacsintva Robbiera, visszaszaladt a többiekhez.

– Már nem is fáj annyira a lábam! – mondta Robbie a visszatérő Stevienek. – Jobb, ha nem vizezem össze magam. Megyek játszani! Nem jössz?

– Nem! Inkább olvasok – válaszolta Stevie, és az éjjeliszekrényéhez lépve, kihúzta a fiókot.

– Kvakk, kvakk, brekeke! – köszöntött rá a fiókból egy hatalmas varangyos béka. Farkasszemet nézett egy pár pillanatig Stevievel, majd könnyedén a szoborrá dermedt kisfiú fejetetejére pattant, onnan pedig a padlóra szökkent, és eltűnt az ágy alatt.

Stevie, az ijedtségtől és a meglepetéstől nagyot kiáltott, és mivel még soha nem látott ilyen nagy és csúnya békát, hanyatt-homlok rohant kifele a szobából.

A fiúk jobbra-balra dőltek nevettükben. Még az udvarra is utánaszaladtak, ott is egyre csak nevettek.

– Úgy kell neki! – mondogatták. – Így jár az, aki fenn hordja az orrát, és nem akar velünk játszani!

Két új barát

A fiúk nevettek, Stevie pedig szaladt, szaladt, míg el nem tűnt szemük elől, a parkon túl levő erdő hatalmas fái között. Amikor már nem hallotta gúnyos nevetésüket, megállt. Szíve hevesen vert. Elővette zsebkendőjét, és megtörölte vele könnyáztatta arcát. Körülnézett. Az öreg fák rozsdás lombjai eltakarták szeme elől az eget, csak itt-ott kukucskált be közöttük a kíváncsi, október végi napsugár. Gyönyörű volt az erdő. Egy kis időre elfelejtette, hogy ismeretlen helyen jár, és elbűvölten nézte, ahogy a napsugár vörösre, majd sárgára lobbantja a fák leveleit. Amikor elhatározta, hogy visszamegy, rádöbbent, hogy nem tudja, merre kell mennie. Egy ideig jobbra-balra szaladgált, de a fák olyan egyformák voltak, ő pedig annyit forgolódott a napsugár táncát nézve, hogy képtelen volt megállapítani melyik irányból jött. Fáradtan leült egy fa tövébe, tenyerébe temette arcát, majd keserves sírásra fakadt.

– Ne sírj már ilyen nagyon, te kisfiú! – szólította meg egy vékony hang.

Stevie abbahagyta a sírást, és körülnézett. Mivel nem látott senkit, azt hitte, csak képzelődik, ezért még kétségbeesettebb sírásba fogott.

– Nem akarsz beszélni velem? – kérdezte újra a vékony hang.

Stevie megint körülnézett, de most sem látott senkit.

– Van itt valaki? – kérdezte félénken.

– Persze, hogy van! Ha nem lenne, nem szólna hozzád! – jött a válasz vékony hangon.

Erre Stevie, mivel még most sem látott senkit, úgy ugrott fel helyéről, mintha darázs csípte volna meg.

– Jaj, vigyázz, rám ne lépj! – visította a vékony hang. – Itt vagyok a lábad mellett!

Stevie szoborrá dermedt, moccanni sem mert, csak fekete szeme nézett körül ijedten.

Amikor meglátta a lába mellett levő tarka szőrgombolyagot, végképp inába szállt a bátorsága. Kétségbeesett üvöltözésbe kezdett, és futásnak eredt.

– Várjál, Stevie, ne szaladj! – kiáltotta utána a tarka valami. – Tőlem ijedtél meg ilyen nagyon? Hiszen én nem bántlak! – hallatszott a csilingelő nevetés. – Éppen azért jöttem, hogy segítsek rajtad! Állj meg, kérlek!

Stevie összeszedte bátorságát, megállt, majd hirtelen felkapott a földről egy letört faágat, és azt ütésre emelve megfordult.

– Rám ne üss azzal a bottal! – visította a szőrgombolyag.

– Ki vagy te? Mi vagy te? És hogy tudsz te beszélni? És … és... honnan tudod te az én nevem? – kérdezte Stevie még mindig ütésre tartva kezében a botot.

– Az én nevem Timmy. Tengerimalac vagyok, és Tündérföldről jöttem. Amikor a fa alatt sírtál, azt kívántad, hogy bárcsak egy csoda történne, és visszajuthatnál a szobádba, minden probléma nélkül. Hát...

– Várj csak! – nevette el magát most már Stevie, és hitetlenkedve dörzsölte meg a szemét. – Azt akarod mondani, hogy az én kívánságomra jöttél ide? Ez lehetetlen! Azt hiszem, álmodom. Még, hogy beszélő tengerimalac, Tündérföldről!

Hogy megtudja, álmodik-e vagy nem, jól belecsípett a karjába.

– Jaj! – kiáltott fel – Ez fájt! Hát mégse álmodom?

– Na végre! Hogy miért olyan nehéz megértetni az emberekkel, hogy nem álmodnak, és hogy mi, Tündérföld lakói, valódi lények vagyunk, még akkor is, ha olyan hihetetlennek tűnik. És most gyere utánam, mert nemsokára beesteledik, és vacsorára otthon kell lenned. Segítségemért pedig elvárom, hogy azt a szép nagy almát, amit kapni fogsz, megoszd velem. Ezzel előreszaladt, Stevie pedig, még mindig kicsit hitetlenkedve, de azért már felbátorodva, mert hiszen egyebet úgyse tehetett, ment a kicsi, tarka gombolyag után.

― ● ―

Amikor az erdőből kiérve, Stevie meglátta az iskola szürke épületét, elmosolyodott.

– Tényleg kiértünk az erdőből! – fordult a kis állat felé. – Nem is tudom, hogy köszönjem meg neked?

– De én tudom! – jött azonnal, vékony hangon a válasz. – Tegyél csak a zsebedbe, úgy látom elég nagy, kényelmesen elférek benne, és vigyél a szobádba!

Erre Stevie meghökkent.

– Vigyelek a szobámba? Hogy vigyelek én téged a szobámba? Ha a fiúk meglátnának, azonnal szólnának az igazgatónőnek, és abból nagy baj lenne!

– Hát – vakargatta meg a füle tövét a tengerimalac –, pedig csak magaddal kell vinned! Én miattad jöttem ide azért, hogy vigyázzak rád, te pedig rám kell vigyázz! Ne félj attól, hogy a fiúk meglátnak. El tudok én bújni, még csak sejteni sem fogják, hogy ott vagyok!

Stevie nem ellenkezett tovább, zsebébe tette Timmyt, és határozott léptekkel megindult az épület felé.

Szerencsére senki sem volt a szobában, így a tengerimalac nyugodtan körülnézhetett, és búvóhelyet kereshetett magának.

– Aztán el ne feledkezz az almáról! – kiáltott Stevie után, amikor az vacsorázni ment.

Lefekvés után, amikor már mindenki az igazak álmát aludta, hangtalanul kinyílt a Stevie éjjeliszekrényének az ajtaja, és kisétált belőle Timmy. Az éjjeliszekrény tetején ott volt a fél darab piros alma, amelyből Timmy jóízűen belakmározott. Utána lemászott Stevie mellé az ágyra, gondolta, szundít egyet mellette.

Az alvó Steven éppen akkor mozdította meg a karját, félkört írt a levegőbe vele, majd párnájára ejtette kezét. Szegény Timmynek elég nagyot kellett ugrania, nehogy a kisfiú keze lecsapjon rá.

– Hűha! – gondolta Timmy. – Ennek fele se tréfa! Úgy tűnik veszélyes itt aludnom. Megkapaszkodott a lepedőben, és lecsúszott rajta a padlóra.

Körülszimatolta a szobát, mintha valamit keresett volna, majd felmászott az ablakpárkányra, megnyitotta orrával az ablakot, amely nem volt teljesen bezárva és kisétált rajta. Mivel odakint nagyon sötét volt, a párkány meg elég keskeny, lábacskája megcsúszott, és repült is volna lefelé, ha valaki el nem kapja. Bizony nagyon pórul járt volna a kis kíváncsi.

– Miért nem vigyázol? Hiszen nem vagy madár, hogy ilyen helyen mászkálj! – hallotta egy kisfiú hangját, miközben visszakerült a szobába.