Írta: Kristen Ciccarelli

A mű eredeti címe: Rebel Witch – The Crimson Moth #2

Fordította: Szujer Orsolya

Szerkesztő: Szabó Ferenc

Nyelvi korrektor: Vajna Gyöngyi

Műszaki szerkesztő: Oltványi Dorottya

© Kristen Ciccarelli, 2025

© Szujer Orsolya

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítódizájn: Kerri Resnick

Borító illusztráció: Sasha Vinogradova

ISBN 978 963 690 263 6 (epub), kiadói kód: MX-3001e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444

E-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

A BÁTRAKNAK,
AKIK UTAT MUTATNAK

ELSŐ

RÉSZ

Kezdetben volt a sötétség. Mígnem aztán a Hét Nővér felkacagott, mire egyszeriben létrejött a világ. A nővérek bejárták hullámait és kimetszették partvonalait. Mindenbe életet leheltek és összefűzték a világot szeretettel, jósággal és szépséggel.

Azonban nem maradhattak örökké. Mielőtt továbbálltak volna, a nővérek kiválasztottak néhány embert, hogy ők ügyeljenek a világra távollétükben. Hogy segítsenek eme őröknek szeretni és megóvni művüket, a Hét Nővér ajándékkal látta el őket.

A mágia ajándékával.

És aztán nyomuk veszett, mint a kioltott lángnak.

RÉSZLET AZ ŐSÖK KULTUSZÁNAK EREDETTÖRTÉNETÉBŐL

EGY

GIDEON

GIDEON RÁNTOTT EGYET lopott egyenruhájának kabátján. Az erdőzöld anyag olyan merev volt, mintha még be sem törték volna.

A szegény őr, akitől elvette, éppen eszméletlenül és megkötözve hevert egy takarítószeres raktárban a Larkmont-palota harmadik emeletén. Négy másik őr nem volt ilyen szerencsés. Az ő hullájuk a fjord jéghideg vizében lebegett.

Gideonnak nem volt más választása.

Ellenséges terület mélyén járt. Ha felfedezik, még a halál volt a legkegyesebb dolog, ami csak várhatott rá.

A gondolatai sötét kontrasztot alkottak a ragyogó bálteremmel, amiben állt. Hangszerek hümmögtek, ahogy a zenészek melegítettek a hamarosan kezdődő, privát koncertre. A magasban csillárok pislogtak, miközben a szolgálók ott szlalomoztak a Soren herceg báltermében nyüzsgő, csillogó vendégek közt, felkínálva az utolsó kör frissítőt, mielőtt kezdetét venné az előadás.

Gideon a fal mellett állt, és éppen úgy figyelte a termet, mint a többi őr, tekintetét a célpontjára szegezve: az aranyszín ruhát viselő, gyönyörű lányra.

Rune Wintersre.

Soren herceg ott áll mellette, tenyerét Rune derekára simítva. Az umbriai herceg méretre szabott frakkot viselt, divatosan az egyik vállára vetett palástján ott virított családjának ezüstszállal hímzett címere, tekintete pedig mohón vándorolt Rune ruháján, arra ösztönözve gazdag barátait, hogy ők is tegyenek így.

Gideon vére perzselt, ahogy nézte őket.

Gyönyörű ruha volt – ezt ő sem tagadhatta. Valami flancos tervező készítette, és minden bizonnyal egy kisebb vagyonba kerülhetett. Viszont nem illett Rune-hoz. Az arany nem állt jól neki, a ruha szabása pedig túl rideg volt. A mély, V-alakú nyakkivágás elöl úgy egy tenyérrel Rune köldöke fölött, hátul pedig a gerince aljánál ért végét, erőteljes üzenetet közvetítve:

Nézzétek őt. Az enyém.

A herceg azt akarta, hogy a vendégei megcsodálják a belé karoló, gyönyörű boszorkányt. Soren számára Rune egy egzotikus lény volt. Egy élő-lélegző ereklye: fejébe vette, hogy hozzáadja a gyűjteményéhez.

Ha a Harrow által szerzett információ helyes volt, akkor a herceg egy héttel ezelőtt megkérte Rune kezét. A lány pedig igent mondott, azonban egy feltétellel: ha Soren a feleségének akarta őt, akkor hadsereget kellett biztosítania Cressida számára.

Gideon ezért is vállalkozott önként erre a feladatra.

Ha hadsereghez jutna, Cressida háborút indítana az Új Köztársaság ellen. Ha győzne, visszahozná a Boszorkányuralmat és még többen halnának meg.

Gideon nem engedhette, hogy ez megtörténjen. Mindaddig, amíg Rune a Cressida és Soren közti, szentségtelen szövetség kulcsa, Gideon nem engedhette, hogy a lány életben maradjon.

Parancsot kapott, hogy végezzen vele, és ennek eleget is fog tenni. Méghozzá itt. Most.

Egész este várt a lehetőségre. Ott állt a bálterem fala mellett, a lopott egyenruhájában izzadva, és nézte, ahogy Rune flörtölt a jegyesével. Nézte, ahogy Soren viszonozta ezt: azt, ahogy mohó kezekkel érintette a lányt, ahogy felemésztette őt gőgös tekintetével.

Mindez majd megőrjítette Gideont.

Még alig helyezték Alexet örök nyugalomra, és Rune máris egy másik férfi menyasszonya volt. Ráadásul egy hercegé!

Mindvégig erre vágyott volna – egy hercegre?

Bolond volt, hogy azt hitte, valaha is esélye lehet a lánynál.

Gideon ujjai a csípőjénél pihenő pisztolyra simultak. Készen állt. Sőt. Mindössze csak a megfelelő pillanatra volt szüksége…

– Hiányzik az otthona?

Gideon végighordozta tekintetét a Rune és Soren körül álló vendégeken, míg rá nem lelt a beszélőre: egy búzaszőke hajú, fiatal nőre, akinek fonatai mintegy koronaként díszítették a fejét.

Rune felkacagott.

– Hiányozhat az embernek egy olyan hely, ahol mindenki a halálát kívánja?

Gideon végig feszülten nézte, ahogy Rune vörös ajkának feszítette poharát, majd szájába döntötte a pezsgő utolsó kortyját.

Ez már a harmadik volt aznap este.

Nem mintha Gideon számolta volna.

– Milyen volt a forradalom előtt?

– Mi, boszorkányok, éppen úgy éltünk, mint önök is – mondta Rune, ahogy körbemutatott a hatalmas, ragyogó csillárokkal és a festett plafont megtartó márványoszlopokkal teli teremben, amiben álltak. – Az életünk csupa zene, szépség, művészet volt…

Igen, gondolta Gideon. A ti fényűzésetek ára pedig a mi szenvedésünk volt.

A hegedűk zümmögése és búgása kezdett egyre hangosabbá válni. Gideon a terem túlsó végébe pillantott, ahol a vendégek lassan nekiálltak elfoglalni helyüket a zenészekkel szemben felállított székekben.

– Ezt az életet aztán elragadták tőlünk azon az éjjelen, amikor Gideon Sharpe egy csapat forradalmárt vezetett a palotába.

Annak hallatára, ahogy Rune kimondta a nevét, Gideon figyelme hirtelen ismét a lány felé fordult.

– Két királynővel az ágyukban végzett, miközben a bajtársai az utcákon mészárolták le a társainkat. Ha Cressida nem ment meg, hagyta volna, hogy velem is végezzenek.

Gideon vére forrongott. A történet egy jó nagy részét kihagyod, kedvesem.

– Biztos majd beleszakad a szíved – mondta a herceg, ahogy behajlított ujjait lassan, lefelé haladva végighúzta Rune gerincének domborulatain. – Abba, hogy ilyen messze vagy, miközben tudod, hogy milyen borzalmak történnek most ott… Örülök neki, hogy megszabadultál onnan.

Soren a lány dereka köré kulcsolta karját, ami akár vigasztaló gesztus is lehetett volna, azonban inkább érződött emlékeztetőnek: Rune az övé volt.

Gideon kimozgatta a vállát, rákényszerítve magát, hogy lazuljon el.

– A boszorkányokat továbbra is sorra mészárolják, miközben az egyetlen bűnük az, hogy annak születtek, aminek – mondta Rune, üres poharát vizslatva Soren karjai közt. – Egészen addig nem leszek szabad, amíg minden egyes nővérem is fel nem szabadul.

A hangszerek zümmögése abbamaradt, majd felszólalt a bejelentés: kezdődik az előadás.

A vendégek köre egyesével feloszlott, ahogy megindultak a zenészek felé.

Ujjait összefűzve Rune-éival, Soren a helyük felé húzta a lányt. Még alig tettek meg két lépést, amikor kezdetét vette az első dal, mire Rune léptei elbizonytalanodtak.

Gideon nézte, ahogy a lány hirtelen megtorpan.

– Minden rendben? – kérdezte a herceg, ahogy hátrafordult felé.

Ahogy a zene egyre hangosabban zengett, Gideon a zenészek felé pillantott. A dal olyan ismerős volt. De hogy honnan ismerte fel, arról fogalma sem volt.

– B-be kell púderoznom az orromat. – Rune-nak mintha nehezére esett volna összeszednie magát. – Máris jövök…

– Ne légy nevetséges! – mondta Soren. – Már el is kezdődött a koncert. – Lehalkította hangját. – Ez az előadás a te kedvedért van, Rune. Hogy így ünnepeljük meg az eljegyzésünket. Itt kell lenned.

Olyan erővel szorította a lány kezét, hogy belefehéredtek az ujjai.

Gideon összehúzta a szemét. A teste úgy megmerevedett, mint egy pattanásig feszült rugó, miközben nézte, ahogy Soren egyre csak rángatja Rune-t a zene felé. Pont afelé, ami elől a lány menekülni próbált.

– Muszáj… – Rune megpróbálta kirántani a kezét a herceg szorításából. Amikor Soren erre mintha csak még erősebben fogta volna, továbbra sem akarva ereszteni őt, Gideon ellépett a fal melletti őrhelyétől. A tőle tízlépésnyire álló őrök felé pillantottak, emlékeztetve Gideont, hogy ellenségek veszik körbe. Nem vonhatta magára a figyelmet.

Meg aztán: Rune-nak nem volt rá szüksége, hogy megmentsék. Ezt egyértelműen tisztázta, amikor odaállt egyenest Soren elé, a herceg útját állva a székek felé.

– Ígérem, hogy nem fogok sokról lemaradni. – Lábujjhegyre emelkedve a herceg nyaka köré fonta fakó karjait és lassan, elidőzve ott, finoman a férfi arcához érintette az ajkát. Amikor Soren szabad keze megpihent a csípőjén, megcsodálva annak domborulatát, Rune hozzátette: – Majd később, ha már vége az előadásnak, a vendégek pedig hazamentek, lesz számodra valami különleges meglepetésem.

Gideon szíve összeszorult ezekre a szavakra. Ahogy nézte, amint Soren a kezét felemelve végighúzza ujjait Rune állkapcsának mentén, az egész teste mintha kővé vált volna.

– Valami különleges meglepetés? – mormolta a herceg, ahogy száját, lehajolva, Rune-éra tapasztotta.

Rune, kezével Soren barna hajába túrva, viszonozta a csókot, ízelítőt adva a hercegnek abból, hogy mire is számíthatott. Soren közelebb húzta őt magához, mire Gideon tudta, hogy nem ez az első alkalom. Más csókokra is sor került. Valószínűleg a csókoknál többre is.

A felismerés életre hívott benne valamit. Valami remegőt és sajgót. Az a bordái köré csomózódott, és azzal fenyegetett, hogy a tenger mélyére rántja őt.

Elég.

A pisztolya után nyúlt.

Azonban még mielőtt véget vethetett volna ennek, Rune kicsusszant Soren karjai közül.

– Azt hiszem, tetszeni fog a meglepetésem. – Az arca rózsás volt, ahogy megindult hátrafelé. – Nézzük, ki tudod-e találni, hogy mi is az, amíg odavagyok!

Rune kacsintott egyet. A herceg tekintetét elsötétítette a vágy.

Gideont a rosszullét kerülgette.

Rune sarkon fordult, és határozott léptekkel elsétált, maga mögött hagyva az őt bámuló Sorent és Gideont, miközben ruhája teljesen közszemlére tette őt.

A lány elsietett a székek felé tartó vendégek és a falnál álló őrök mellett. Az ajtóhoz érve majdnem egyenesen nekiment egy éppen a terembe belépő szolgálónak, éppen csak egy fél pillanattal azelőtt állva meg, hogy összeütköztek volna. A fiatal nő egyik kezében egy remegő poharakkal teli tálcát tartott, míg a másikban egy üveg viszkit szorongatott.

Gideon csak nézte, ahogy Rune vált egy pár szót a szolgálóval, elveszi tőle az üveget, majd kilép a folyosóra.

Ez lesz az.

A pillanat, amire Gideon várt.

KETTŐ

RUNE

NE SÍRJ NE SÍRJ ne sírj!

Rune szemét könnyek marták, ahogy végigsietett a folyosón, el a sötétzöld egyenruhát viselő, rezzenéstelen őrök mellett. Örült neki, hogy a katonák sapkájának pereme takarta az arcukat, megakadályozva, hogy lássa rajtuk, mit is gondolnak róla.

Nem engedhette, hogy a könnyei előbuggyanjanak. Itt nem. Így nem, hogy mind őt figyelte.

Azonban nem számít, hogy milyen gyorsan futott, a bálteremben szóló dalt nem hagyhatta le. Minden egyes hangja olyan volt, mint egy szívébe maró nyílvessző.

Alex dala.

A vágyakozással teli dallam visszarepítette Rune-t Wintersea-be – ismét ott állt a könyvtárának küszöbén és nézte a billentyűk fölött görnyedező legjobb barátját, ahogy az ujjai táncával bűbájt bocsátott a szobára.

Alexander Sharpe.

A dal – az, amelyik elüldözte most Rune-t – volt az utolsó, amit Alex valaha is írt.

Rune megérintette a fiú gyűrűjét, amit még mindig az ujján viselt, miközben lelkét elöntötte a gyász hulláma. Riadtan keresett valamit, amivel megvédhetné magát e borzalmas hullámtól, e borzalmas hiánytól, de semmire sem lelt.

Ezért kellett eljönnie abból a bálteremből. Még azelőtt, hogy zokogásban tört volna ki a herceggel való, közelgő frigyét ünneplő parti közepén.

Mostanra már összeházasodtunk volna.

Előbb választotta volna Alexet, mint Sorent. Alex a legjobb barátja volt. A nagyanyján kívül a fiú volt az egyetlen személy az egész világon, aki valaha is őszintén szerette őt. Lehet, hogy szerelmes nem volt belé, de idővel talán az lehetett volna.

Azonban nem Alex volt az egyetlen, ami hiányzott neki.

Ha őszinte akart lenni magával, az otthonát is hiányolta.

Otthon.

A szó megperzselte.

A bálteremben Soren barátja megkérdezte, hogy hiányzik-e neki az Új Köztársaság, mire Rune egyetlen kacajjal elintézte a kérdést.

De az igazság?

Az igazság az, hogy Rune-nak rettenetesen hiányzott a nagyi harmattól csillogó kertjének látványa. Hiányzott neki, hogy végigvágtázzon Wintersea legvadabb részein Lady hátán. Hiányzott neki a tenger és az erdő és a mezők illata. És még a szelek és a viharok is hiányoztak neki.

Kedvelte Umbriát és annak fővárosát, Caelist. Kedvelte a helyi építészetet és művészetet, a kultúrát és a divatot és az ételeket, a boszorkányellenes hangulat hiányát. Szerette Umbriát meglátogatni vagy itt vakációzni. De nem ide tartozott.

Amikor beleegyezett, hogy hozzámegy Alexhez és elhagyja az Új Köztársaságot, Rune még nem tudta, hogy így fog érezni. Nem tudta, hogy a szigettel együtt a szívét is maga mögött hagyja majd.

Hiányozhat az embernek egyáltalán egy olyan hely, ahol mindenki a halálát kívánja?

Rune megszorította a viszkisüveg nyakát. Úgy tűnik, igen.

Ha nem egy tucatnyi őr figyeli menekülését, Rune képes lett volna egyenest az üvegből nyakalni a viszkit. A három pohár pezsgő kicsit elzsibbasztotta, átmelegítette és elhomályosította látóterének széleit. Mostanában így sikerült átvészelnie az esték legnagyobb részét: az ital ködében.

Azonban ha túl akarta vészelni ezt az estét, akkor többre lesz szüksége három pohár pezsgőnél. Egy egész kádra való italra lesz szüksége.

Ahogy Alex dala egyre hangosabban szólt, ahogy annak melankolikus hangjai egészen Rune csontjaiba mélyedtek, a lány felkapta ruhájának szegélyét és futásnak eredt, egyszer hátrapillantva a válla felett, hogy megbizonyosodjon róla, Soren nem követi őt.

Soren. A vőlegénye.

Rune-t kirázta a hideg – a bőre még mindig zsibbadt volt azokon a helyeken, ahol a herceg megérintette őt.

Majd később, ha már vége az előadásnak, a vendégek pedig hazamentek, lesz számodra valami különleges meglepetésem.

A bőrét hideg veríték lepte el.

Miért mondtam ezt?

Rune semmivel sem készült. Egyszerűen csak ki kellett onnan jutnia.

Annak gondolatára, hogy később, egyedül a herceg elé járuljon, görcsbe rándult a gyomra. Inkább sétálna bele a tengerbe, kövekkel teli zsebekkel.

Érd el, hogy akarjon téged!

Cressida ezt az utasítást adta Rune-nak, amikor Umbriába érkeztek: érje el, hogy kívánatos legyen Soren Nord, egy umbriai herceg számára.

Végül is, Rune ehhez értett igazán.

Ahhoz, hogy behálózza a férfiakat.

Soren egy egész flottára való hadihajóval bírt. A haditengerészet egykori admirálisaként sokfelé járt, és előszeretettel gyűjtötte a gyönyörű, egzotikus dolgokat. Azonban ami a legjobb: szimpatizált a boszorkányokkal és az a hír járta, hogy éppen feleséget keres.

Úgyhogy egyik este az operában, az előadás után, miközben Cressida a partvonalról figyelte az eseményeket, Rune megvárta, hogy a herceg kilépjen a páholyából, aztán úgy helyezkedett, hogy pont az útjában legyen. Soren egyenesen nekisétált, borral terítve be Rune rettentő drága ruhájának mellrészét.

A herceg borzalmasan restellte az ügyetlenségét. Rune pedig nagyvonalú és megbocsátó volt. Hogy jóvá tegye a dolgot, Soren meghívta őt a balettba másnap estére. Aztán meg a színházba az azután következő estére. Hirtelen aztán már minden egyes napjukat együtt töltötték. Sétálni és kocsikázni jártak. Kettesben vacsoráztak.

A herceg belehabarodott, Rune pedig, tökéletesen játszva a rá osztott szerepet, addig legyezgette ennek a lángját, mígnem sor került arra, amire Cressida vágyott: a lánykérésre.

Azonban Soren meglepetésére Rune visszautasította őt.

Nem mehetek hozzád, mondta neki a lány, felmondva az előre megkapott sorait. Addig nem, amíg minden boszorkány biztonságban nem lesz.

Pontosabban: Rune nem volt hajlandó hozzámenni – egészen addig nem, amíg Soren nem adott sereget Cressidának, amivel a királynő háborúba foghatott az Új Köztársaság ellen.

Rune-nak semmi kedve nem volt feleségül menni Sorenhez, mint ahogy a boszorkánykirálynő utasításainak követéséhez sem fűlött a foga. Már csak a gondolata is, hogy Cressidának dolgozzon, olyan heves önutálattal töltötte el Rune-t, hogy abba a lány beleszédült.

Azonban Cressida megmentette az ő és Seraphine életét is. Cressida, ellentétben Gideonnal és mindenki mással az Új Köztársaságban, nem kívánta a halálát. Ami pedig a legfontosabb: Cressida meg akarta menteni azokat a boszorkányokat, akiket hátrahagytak. Azokat a lányokat, akiket éppen most, ebben a szent pillanatban is vadásztak és gyilkoltak.

A halott boszorkányok nevei hétről-hétre Rune fülébe jutottak. A Vérőrség elfogta Aurelia Kantort, egy nagy hatalmú szibillát – egy olyan boszorkányt, aki képes volt látni a múltat, a jelent és a jövőt –, és most őt felhasználva kutatták fel a rejtőzködő boszorkányokat. Ez lehetővé tette számukra, hogy könyörtelen precizitással vadásszák le és végezzék ki a boszorkányokat. Néha akár hármat vagy négyet is hetente.

Csak az Ősök a tudói, mit is műveltek Aureliával, hogy kiszedjék belőle az információkat.

Egykoron a Bíbormoly kiszabadította volna a szibillát. A Moly azonban most itt volt a Larkmont-palotában, a Barrow-szoros túloldalán, félrészegen a pezsgőtől.

Nézz magadra! – gondolta Rune. Hercegekkel mulatozol, miközben lemészárolják a nővéreidet.

Cserben hagyta azokat a lányokat. És ha valaki nem állítja meg Gideon Sharpe-ot, akkor egyetlen boszorkány sem marad majd az Új Köztársaságban.

Ha Rune még mindig a szigeten tartózkodna, akkor már kiszabadította volna Aureliát a rabságból és átcsempészte volna őt a kontinensre, ezzel megóvva a boszorkányokat. Azonban a szigetre csakis a tengeren át lehetett bejutni, és minden egyes kikötő tele volt boszorkányvadászokkal és az ő boszorkányvadász kopóikkal – olyan kutyákkal, amiket a mágia kiszimatolására képeztek ki. Még a sziget és a kontinens közt járó hajók fedélzetén is járőröztek.

Mindössze csak egyetlen hajó – az Arcadia – nem volt hajlandó felengedni a Vérőrséget és azok bestiáit. Ez azonban mindössze csak annyit jelentett, hogy a boszorkányvadászok rejtve utaztak. És amint a hajó az Új Köztársaság vizeire ért, megszállták a kopók, amik még azelőtt minden egyes boszorkányt kiszagoltak, hogy azok betehették volna lábukat a szigetre.

Még ha Rune-nak valahogy sikerült is volna kijuttatnia a szibillát, a Vérőrség akkor sem hagyna fel sohasem azzal, hogy a fajtájára vadásszon. Az Új Köztársaság kémjei a kontinensen kutattak Cressida Roseblood és az ő egyre növekvő udvartartása után, márpedig hogy ha valóban volt egy szibillájuk, akkor csak idő kérdése volt, hogy rájöjjenek, hol is rejtőznek.

Sosem fognak felhagyni a vadászatunkkal.

Az egyetlen módja annak, hogy biztonságban tartsák a boszorkányokat, az volt, ha elpusztítják a Vérőrséget és felőrlik az Új Köztársaságot.

Ennek az egyetlen módja pedig az volt, ha visszahelyezik Cressidát a trónra.

Rune éppen annyira vágyott arra, hogy Cressida trónra kerüljön, mint egy lyukra a mellkasában. Az a lány borzalmas volt. Egy hidegvérű gyilkos. Azonban a másik lehetőséghez hasonlítva – egy olyan társadalomhoz, ami a bokájuknál fogva fel akarta kötni a Rune-hoz hasonló lányokat, hogy aztán felmetsszék a torkukat és nézzék, ahogy elvéreznek –, Cressida Roseblood volt a kisebbik rossz.

Mivel egy boszorkánykirálynő uralma alatt a boszorkányok legalább biztonságban lennének.

Soren támogatásával Cressidának gondja lenne rá, hogy soha többé egyetlen boszorkányt se vadásszanak le.

Cressida éppen a fővárosban volt, újabb lehetséges szövetségesek után kutatva, de most már bármelyik nap visszaérhetett. És abban a pillanatban, hogy ez megtörténik, ő és Soren aláírja majd a herceg ügyvédei által elkészített szerződést, megpecsételve a szövetségüket.

Amit követően Rune kénytelen lesz majd hozzámenni Sorenhez.

Felrémlett előtte a mosdó. Rune az ajtóra szegezte tekintetét. Amint biztonságban beér oda, engedélyt ad majd magának, hogy darabjaira hulljon. Csak egy percre. És amint az az egy perc lejárt…

Rune az ajtót belökve belépett a helyiségbe, majd engedte, hogy az becsukódjon mögötte.

A sötét szobát falikarokban és a mosdókagyló szélén sorakozó tartókban álló gyertyák világították meg. A kagylóhoz lépve Rune kihúzta a viszki dugóját és nagyot kortyolt egyenest az üvegből. Az ital végigperzselte a nyelvét és a torkát.

Azt hittem, már mindezt magam mögött hagytam.

Rune azt hitte, könnyű lesz majd. Végül is, hozzá volt szokva ahhoz, hogy szerepet játsszon. A „szerelmes menyasszony” alakításának gyerekjátéknak kellett volna lennie.

Azonban Alex halála óta a flörtölés és az ármánykodás és a megtévesztés megviselte őt. Ezért is tört majdnem össze Soren barátainak szeme láttára, és ezért is szorongatott most egy üveg viszkit a kezében.

Miután elmenekült az Új Köztársaságból, Rune balga módon azt hitte, hogy végre majd önmaga lehet. Hogy többé nem kell majd a butácska, felszínes társasági hölgyet adnia, hanem a nyílt színen élő boszorkány lehet. Az igazi Rune Winters.

De az meg mégis kicsoda? – gondolta Rune. Ki is az igazi Rune Winters?

Elméjének mélyére száműzte ezt a kérdést.

Nem számít. Cressidának hadseregre volt szüksége, Sorennek meg volt egy. Az pedig Rune feladata volt, hogy megszerezze ezt a sereget. Csakis az számított, hogy kinek kellett lennie: annak a lánynak, aki véget vet a Vérőrség uralmának, és végre biztosítja minden egyes boszorkány biztonságát.

Képes vagy erre. Emlékezz, mi forog kockán!

A kagylónál állva kortyolt még egy nagyot a viszkiből – kirázta a hideg az ízétől –, majd a tükörbe pillantott. Az arcán könnyek csorogtak végig. Kivörösödött szeme visszameredt rá, orrát és arcát rózsaszín foltok csúfították.

A tekintete lejjebb vándorolt. Az aranyszínű ruha, amit Soren adott neki, egy cseppet sem felelt meg az ízlésének. Az aranyat csak díszítésekhez szabadott használni – amúgy túlságosan felkeltette az ember figyelmét. Ami pedig a szabást illeti, nos… az nem sokat hagyott a képzeletre. Gyakorlatilag Rune egész testét közszemlére tette.

Rune gyűlölte.

Egy másik ruha jutott róla eszébe. Egy olyan ruha, ami úgy illett hozzá, mint soha semmi más. Mert az, akitől kapta, tudta, hogy mire van szüksége nemcsak a testének, hanem a lelkének is.

Rune még azelőtt lerázta magáról ezt a gondolatot, hogy az belé mélyeszthette volna a karmát.

Nem fog Gideon Sharpe-ra gondolni. Végzett azzal, hogy őrá gondoljon!

Csakhogy, úgy tűnik, ez mégsem így volt.

Mint Alex, Gideon is ajánlatot tett Rune-nak. Nem pont házasságra, hanem inkább élettársi viszonyra. Egy közös jövőre.

Rune ujjai megfeszültek.

Gideon sosem szeretett téged igazán. Azt a lányt szerette, akinek hitt téged. Úgyhogy nem számít, hogy megkért.

Gideon sohasem lenne képes szeretni egy boszorkányt.

Rune nem volt biztos benne, hogy mi is a felkavaróbb: az, hogy Alex szerette őt, vagy az, hogy Gideon meg nem.

Rune annyira biztos volt benne, hogy a Vérőrség századosa levadássza majd őt – mint ahogy arra a fiú esküt is tett. Azonban már eltelt két hónap, Gideon viszont még mindig nem jött el.

Talán úgy döntött, nem érek annyit, hogy bosszút álljon.

Talán továbblépett.

Rune ökölbe szorította a kezét.

Kit érdekel, hogy mi volt az oka? Gideon elment. Elhúzott az életéből.

Rune szemét könnyek csípték, erősebben, mint a viszki. Ivott még egy kortyot, abban reménykedve, hogy az ital majd eléggé elzsibbasztja ahhoz, hogy vissza tudjon menni a bálterembe. Mostanra már biztosan Alex dalának végére értek.

Azonban a lába nem volt hajlandó megmozdulni és visszavinni őt.

Rune lepillantott az ujján lévő gyűrűre, majd leeresztette az üveget.

Meghalt. Már sohasem jön vissza. Volt két hónapod gyászolni. Most ideje továbblépni.

Alex megértené, hogy miért kell ezt tennie. Hogy miért kell hozzámennie Sorenhez. Nem tetszene neki, de megértené. Megbocsátana Rune-nak.

Alex gondolata – a kedves, jó, biztonságos Alexé – volt az, ami végül megtörte Rune-t.

Ahelyett, hogy összeszedte volna magát, ennek az ellenkezője történt. Valami mintha karommal akart volna utat törni magának, ki a lány mellkasából. Rune megragadta a kagyló kerámiaperemét, kétségbeesetten igyekezve visszatartani azt.

De képtelen volt rá.

A gyász előtört belőle.

A kagylót szorongatva Rune néma, az egész testét rázó zokogásba fogott, miközben a szomorúság láncok módjára fonta őt körbe, lehúzva a súlyával. Az érzés annyira letaglózta Rune-t, hogy majdnem meg sem hallotta, ahogy az ajtó kinyílt a háta mögött.

Remek. Soren utánam küldte az egyik őrét.

Hát még öt percet sem kaphatott egyedül?

Az egész további életében ez várt rá?

Rune tenyerével kitörölte szeméből a könnyeket, és közben azért a mosolyáért nyúlt, amit fegyverként használt. Azért, ami elrejtette a benne tátongó ürességet. Már éppen azon volt, hogy felhasználja ezt a mosolyt a mit sem sejtő őr ellen, ám ekkor vetett még egy pillantást a tükörbe, mire megtorpant. Rune bárhol felismerte volna ezt a kegyetlen szájat.

Gideon hátratolta sapkáját és egyenesen Rune-ra szegezte pisztolyát.

Ahogy találkozott a tekintetük, Rune szíve olyan hevesen dobogott, mintha egy hurrikán tombolt volna a mellkasában.

Már azt hittem, hogy elfelejtettél.

HÁROM

GIDEON

AHOGY GYILKOLÁSRA KÉSZEN felemelte pisztolyát, Gideon – az este folyamán először – hibát vétett.

Rune-ra nézett, mielőtt meghúzta volna a ravaszt.

Az a hideg, szürke szempár egyenesen rá meredt. Ugyanaz a szempár, ami éjszakáról éjszakára kísértette őt. Annak a lánynak a szeme, akit el akart felejteni.

Miért sír?

Gideon megszorította a kezében tartott fegyvert.

Nem számít. Nem érdekel.

De képtelen volt tudomást sem venni az arcán lecsorgó könnyekről. Képtelen volt nem észrevenni a viszkisüveget – amiben immár jelentősen kevesebb ital volt, mint akkor, amikor Rune a bálteremből menekülve megragadta azt.

A lány látványa azzal fenyegetett, hogy darabokra tör valamit Gideonban. Veszélyes érzés volt ez, ami kibillentette az egyensúlyából. Gideon kénytelen volt megacélozni magát ellene.

– Van, ami sosem változik, nem igaz?

Rune nyugodtan szólt a tükörhöz, tekintetét Gideonra szegezve. A fiú ellenállt a kísértésnek, hogy végignézzen az aranyszín ruha vonalain.

Lődd már le, a francba is!

– Követni egy lányt a mosdóba, hogy aztán meggyilkolhasd őt, megszokott dolog számodra. Nem igaz, Gideon Sharpe?

– Milyen furcsa, hogy ma este képtelen vagy megállni, hogy kimondd a nevemet.

Rune tekintete ólomszínre keményedett.

– Mit mondana az öcséd, ha most látna?

E szavak olyanok voltak, mint egy arcon csapás. Gideon lerázta magáról az általuk okozott fájdalmat, majd erővel emlékeztette magát arra, hogy ez a boszorkány a megtévesztés mestere. Vele is elérte, hogy egy ártatlan lánynak gondolja őt. Egy olyan lánynak, aki szereti őt. Mindeközben pedig titkon boszorkányokat mentett, sereget toborozva Cressidának. Arról nem is beszélve, hogy Alex jegyese volt.

Alex.

– Az öcsém miattad halott.

Rune szembefordult vele, mire Gideon képtelen volt megálljt parancsolni magának. Most, hogy ilyen közel állt hozzá, a tekintete végigsiklott a lány ruhájának ádáz V-kivágásán. Túlságosan is betelt a látványával.

Gideon visszanyelt egy éles lélegzetet.

– Ez a ruha nevetségesen fest rajtad.

Hazug.

Rune felvillanó szemmel bekapta a csalit.

– Azt hiszem, Soren nem értene egyet veled. Alig tudja levenni rólam a kezét.

Gideont valami mérgező érzés járta át.

Rune somolyogva előreszegezte az állát.

Gideon emlékezett rá, hogyan fűzte össze a lány ujjait a hercegéivel. Hogy milyen bőkezűen bánt csókjaival. Hogy mindig mennyire a közelében maradt. Hogy engedte, hogy Soren a barátainak büszkélkedjen vele.

Rune ilyet vele sohasem tett.

Keserű emlékeztető volt ez arra, hogy a lány mindig is mennyivel felette állt. Gideon mégis hogy volt képes elhitetni magával, hogy Rune valaha is beérné olyasvalakivel, mint ő?

A kezdetektől fogva egy kész balek volt.

– Igencsak megemelted a lécet – mondta. – Így, hogy most egy hercegre pályázol.

Rune arca megfeszült, mintha egy maszk borult volna rá, azonban nem az, amelyikhez Gideon hozzá volt szokva. A könnyelmű társasági hölgynek, akinek egykoron tettette magát, nyoma sem maradt. Ez a maszk olyan kifürkészhetetlen volt, mint egy sziklafal.

– Pont ellenkezőleg. Manapság egyedül azt várom el az udvarlóimtól, hogy ne kívánják a halálomat. A legtöbben azt mondanák, hogy igencsak leeresztettem a lécet.

– Mondj, amit csak akarsz. – Gideon hátrafeszítette a vállát és igazított a célzásán. Túl kellett végre esnie ezen. – Egyedül annak örülök, hogy Alex nincs itt, hogy lássa, milyen gyorsan továbbléptél.

A szavai látványos hatással voltak Rune-ra. A lány ökölbe szorította a kezét.

– Ha Alex itt lenne, akkor nem léptem volna tovább!

– Legalábbis addig nem, amíg rá nem jött volna az igazságra: arra, hogy egy álnok kis…

Rune egyenest a feje felé hajította a viszkisüveget.

Gideon összehúzta magát. A mellette elszálló üveg megborzolta a haját, majd a mögötte lévő falnak csapódva darabokra tört, mire a szétfolyó alkohol megnedvesítette a nyakát. Egy aranyló folt suhant el mellette, mire Gideon rádöbbent, majdnem túl későn, hogy Rune a kijárat felé vetette magát.

Bűbájra számított, nem egy képébe vágott üvegre.

Gideon a derekánál fogva elkapta a lányt és a falnak lökte őt. Hallotta, ahogy a lélegzet kiszökik a tüdejéből. Még mielőtt Rune összeszedhette volna magát, Gideon a feje fölé szorította a csuklóját, majd térdét a lány lába közé feszítette, csapdába ejtve őt ott.

Rune elakadó lélegzettel, haragosan meredt fel rá.

Egyik kezével továbbra is a csuklóit szorítva, Gideon a lány halántékához szorította pisztolya csövét.

Rune illata – boróka és tengeri só – megrohamozta az érzékeit. Azzal fenyegetett, hogy megfosztja az erejétől. Gideon szaporán dobogó szívvel nyelt egyet. Veszélyes volt ilyen közel lennie a lányhoz.

– Azt kívánom, bárcsak Alex sohasem lépett volna ki az elé a golyó elé! – mondta Rune. – Neked kellene halottnak lenned. Bárcsak te haltál volna meg!

A szavai olyanok voltak, mint egy hasába mártott, rozsdás tőr.

Gideon vajon hányszor kívánta ugyanezt?

Az egészre túlságosan is jól emlékezett: arra, ahogy Cressida azt követelte, hogy Gideon tartson vele, majd arra, hogy amikor ő erre nem volt hajlandó, a királynő felemelte a pisztolyát és meghúzta a ravaszt. Arra, ahogy a neki szánt golyó Alexet találta el.

Még mindig hallotta Rune sikolyát. Még mindig látta őt lelki szemei előtt, az öccse vérében fürödve, ahogy magához szorította a haldokló Alexet.

És mégis: ha Rune nem segít Cressida Rosebloodnak, Alex még mindig élne. Cressida sütötte el a fegyvert, de Rune volt az, aki segített elrejteni őt. Egész idő alatt összejátszott Gideon legnagyobb ellenségével. Rune még most is éppen azon volt, hogy ismét trónra juttassa Alex gyilkosát.

Ezért vagy most itt.

Gideon cserben hagyta a Köztársaságot azzal, hogy beleszeretett a célpontjába. Gyanította, hogy Rune lehet a Bíbormoly – egy álnok boszorkány, akire két éven keresztül vadászott –, és mégis belé habarodott.

Rune azonban sohasem szerette őt. Ez az egész csak egy kidolgozott színjáték volt. Rune egész megjátszott udvarlásuk alatt végig Gideon öccsébe volt szerelmes.

Mit is mondott a lány a vége felé?

Az öcséd sokkalta jobb ember, mint te valaha is leszel.

Rune elhitette Gideonnal, hogy egy hozzá hasonló lány képes lenne szeretni egy hozzá hasonló fiút. Azonban ez mindössze csak hazugság volt. Gideon rangban alatta állt és ez mindig is így lesz.

Gideon azonban nem akart szembenézni ezzel az igazsággal.

Ő Rune-ra vágyott.

Mert gyenge vagyok.

Azzal, hogy beleszeretett, Gideon cserben hagyta a Köztársaságot, amit segített felépíteni. Cserben hagyta a barátait és a katonákat, pedig megesküdött, hogy ki fog mellettük állni. Cserben hagyta a polgárokat, pedig megígérte, hogy megóvja őket. Rune elgyengítette őt, ez a gyengeség pedig emberek halálához vezetett. És még többekéhez is fog, ha nem tesz valamit.

Gideon ezért volt most itt. Hogy azáltal metssze ki szívéből ezt a gyengeséget, hogy megszabadul annak forrásától: Rune-tól. Az így keletkező lyukat pedig olvasztott acéllal tölti majd ki. Addig önti majd, amíg ismét össze nem forrasztja önmaga darabjait. Amíg még a vasnál is erősebbé és hidegebbé nem válik majd.

Fegyvere csövét még jobban Rune halántékának szorította.

A lány nem szisszent fel és nem is nézett félre. Hanem egyszerűen Gideon szemébe meredt. Mintha már várt volna erre a pillanatra. Mintha várt volna rá.

– Gyerünk! Húzd meg a ravaszt!

– Szándékomban is áll.

– Valóban? Bizonyítsd be!

Gideon már el is felejtette, hogy a lány tekintete milyen vad is, amikor dühös. Olyan volt, mint egy vihar, amibe egyenest bele akart sétálni.

– Mindketten tudjuk, hogy mit akarsz tenni velem, Gideon. Nos, tessék, itt a lehetőséged.

Gideon tekintete a lány szájára siklott.

– Fogalmad sincs róla, miket is akarok művelni veled.

Ilyen közelről mindent észrevett: Rune püffedt, kivörösödött szemét, az arcát ellepő, rózsaszín foltokat, az orcáján száradó könnyeket.

A leheletét átható alkoholszagot.

Gideon tisztában volt vele, hogy Rune néhanapján ivott, de most valami másról volt szó.

Összehúzta a szemöldökét.

– Úgy bűzlesz, mint egy kocsma.

– Igazi úriemberhez méltón szóltál. – Rune hangja rekedtes morgás volt.

– Sosem voltam úriember. – Gideon közelebb hajolt hozzá. – Ha annak néztél, az a te hibád.

Lehetetlen volt nem fájdalmasan tudatában lenni a lány testének, minden egyes porcikájának. Combja perzselő melegének Gideon térdének két oldalán. Pulzusa Gideon tenyere alatt lüktető, lázas ütemének. Rune éppen olyan apró és lágy volt, mint amire emlékezett. Hibátlan. Bájos.

Gideonban kétségbeesett vágy élt, hogy két kezébe fogja a lány arcát és megkérdezze tőle, mi a baj, hogy rávegye, árulja el neki, mi dúlta fel ennyire.

Lerázta magáról ezt a kísértést.

Rune már csak ezt művelte vele: teljesen irracionálissá tette őt.

Hidegszívű csábító. Ne hagyd, hogy megvezessen!

Rune már a száját nyitotta – valószínűleg azért, hogy tovább sértegesse őt –, ám ekkor több őr kiabálása hallatszott, mire mindketten mozdulatlanná dermedtek. A folyosón csizmák dobogtak. Minden bizonnyal meghallották a falnak csapódó üveg hangját, és most a zaj forrását keresték.

Gideon körbepillantott a mosdóban. Az egyedüli kijárat a háta mögött volt, ami pont arra a folyosóra nyílt, ahonnan az őröket hallották. Abban a pillanatban elárulná a helyzetét, hogy elsüti a fegyvert. És miután nem volt más kijárat, az őrök rögvest sarokba szorítanák.

Ez gyakorlatilag a halálát jelentené. Rosszabbat is, mint a halál. Ha letartóztatják, Cressida karmai közé kerülne. Nem lehetett ismét a rabja. Előbb vetne véget a saját életének, minthogy erre sor kerüljön.

A Rune csuklójában lüktető pulzus felgyorsult a hüvelykujja alatt. Ha a lány felkiált, kétségkívül rá fognak bukkanni.

– Ha segítségért sikítasz – suttogta, pisztolyát továbbra is a lány halántékának szorítva, ahogy az őrök egyre közelebb értek –, golyót röpítek az agyadba.

– Akkor is megölsz, ha csendben maradok.

Igaz. De úgy tűnt, Rune még egy kicsit élni akar, mivel nem sikított.

Gideon átkozta magát, amiért habozott. Abban a pillanatban le kellett volna lőnie Rune-t, ahogy betette ide a lábát, aztán meg távozni. Semmi merengés. Csak cselekvés.

De mindig is jobban kedvelte a nyers, vad Rune-t annál, aki a stílus és a kellem álarca mögé rejtőzött. Ha az utóbbira lelt volna rá ebben a szobában – a gyönyörű lányra, aki éppen az orrát púderezi, miközben nincs se egy kósza hajszála, se egy gyűrődés a ruháján –, valószínűleg nem került volna sor erre a beszélgetésre. Mivel a lány már halott lenne.

Gideon azonban helyette erre a Rune-ra lelt rá.

Az ő Rune-jára.

Egy teljes csődtömegre.

Lelkének legösztönösebb bugyra arra vágyott, hogy hátradöntse a lány fejét és addig csókolja őt, amíg az el nem mondja neki, hogy miért sír.

Nem. Gideon összeszorította a fogát. Ez pont az ellentéte annak, amit akarok.

De most, hogy alakot öltött fejében a gondolat, Gideon képtelen volt semmissé tenni azt, mire az elméje még veszélyesebb ösvények felé csábította. Amikor ő és Rune legutoljára így egymásnak feszültek, a lány alatta feküdt. Az ágyában. Gideon az ajkával imádta őt. Ínycsiklandozóan mocskos dolgokat suttogott a bőrébe. Egy olyan aktus kereteiben adták át magukat egymásnak, amit lehetetlen volt semmissé tenni, és Gideon most e döntés következményeit szenvedte.

Ez a lány…

Egykoron olyan borzalmasan méltó akart lenni hozzá. És amekkora bolond volt, még mert is abban reménykedni, hogy méltó lehet rá.

Soha többé nem fogok bedőlni a trükkjeinek.

– Segíts megértenem! – suttogta Gideon a távolodó lépteket fülelve, mivel hirtelen úgy érezte, tudnia kell. – Képes lennél ismét trónra juttatni Cressidát, hiába tudod, mire is képes? Rettegésre és vérontásra vágysz?

– Hogy inkább azoknak a vére folyjon, akik levadásznának és elmetszenék a torkomat? – Rune összevonta tökéletes szemöldökét. – Mégis mi másra vágyhatnék?

Gideon összehúzta a szemét.

– És amikor mindennek vége, és a drágalátos boszorkányaid biztonságban vannak, miközben a zsarnokod ismét ott ül sötét trónján, te egy olyan herceg felesége leszel, aki úgy kezel téged, mint valami trófeát. Ez is a vágyaid közt szerepel? Az, hogy közszemlére tegyenek, mint egy trófeát?

Rune habozni látszott, majd dacosan oldalra döntötte a fejét.

– Soren boldogabbá fog tenni, mint egyesek arra valaha is képesek lettek volna.

Belegondolni, hogy Gideon egykor megcsókolta azt a száját, amiből ezek a szavak szóltak…

– A többieket talán átejtheted, de engem nem. Nézz magadra, Rune! Betegre iszod magadat, hogy képes legyél átvészelni a vele töltött estét. – Erről Gideonnak saját maga jutott eszébe, nem is olyan régen. És nem volt kedvére ez az emlékeztető. – Gyűlölsz majd Soren Nord feleségének lenni.

– Fogalmad sincs róla, hogy mit gyűlölök.

– Azért némi csak van.

Rune szeme úgy villant, mint a villámlás.

– Szemernyit sem ismersz engem!

– Rune Winterst talán nem is – suttogta Gideon, miközben a szája alig pár centire volt a lányétól. – A Bíbormolyt azonban ismerem. Márpedig ő nem valami kalitkába zárt madárka.

Rune összerezzent.

– Hagyd abba!

– Szánom a férfit, aki megmetszi a szárnyait.

– Elég legyen!

– Mondj búcsút a szabadságodnak, Rune!

– Fogd be!

A lány, rándulva egyet, nekifeszült, mire majdnem sikerült kiszabadítania a csuklóját Gideon szorításából. Gideon már meg is feledkezett róla, hogy hiába fele akkora, mint ő, milyen erős is a lány. Hátrahúzta a térdét, hogy visszaszerezze az irányítást.

Ez volt a második hibája.

Rune apró térdével egyenesen ágyékon rúgta.

A fájdalom úgy robbant szét benne, mint egy bomba, az egész testét átjárva. A szobát vakító, fehér fény töltötte be. Gideon kétrét görnyedt, majd a padlóra zuhant, ahogy a világ a semmibe veszett a golyóit szorongató, elviselhetetlen nyomás közepette. Térdét a mellkasához húzta, hogy védje magát, hátha a lány megpróbálkozna egy újabb rúgással.

Rune felvette a pisztolyát.

– Ezt azért, amiért átadtál a tisztogatásra.

Gideon viszkitócsa, üvegcserepek és fájdalmak közt heverve nyögött egyet.

Az ajtó felcsapódott.

A helyiséget vér és rózsák illata töltötte meg, ahogy valaki belépett.

– Nocsak, Gideon Sharpe – szólt egy hang, ami még mindig rémálmaiban kísértette a fiút –, micsoda kellemes meglepetés!

A lány árnyéka Gideonra vetült, mire a fiú vére jéggé vált az ereiben. Gideon nem nézett fel. Tudta, kit látna ott: egy nyír-fehér hajú és olyan jeges tekintetű boszorkányt, mint a befagyott tenger.

Cressida Roseblood.

Gideon lehunyta a szemét.

Bassza meg!

Mindig is azt mondogatta magának, hogy a halál is jobb annál, mint hogy Cressida markába kerüljön. Hogy ha ismét a lány foglyává lesz, meg fogja találni a módját, hogy mindennek véget vessen.

A pisztolya felé pillantott, amit továbbra is Rune szorongatott.

Amit esélye sem volt elérni.

NÉGY

GIDEON

AZ ŐRÖK MEGRAGADTÁK Gideon karját, talpra rántották, majd csuklóját a háta mögé feszítve megbéklyózták.

Cressida odalépett hozzá. A haja nedves volt, mintha éppen egy viharon vágtatott volna keresztül, hogy ideérjen. A tekintete pedig olyan volt, mint egy Gideon mellkasába mélyesztett tőr. A fiú fájdalma elmúlt, helyét zsibbasztó félelem vette át.

Ez maga volt a valóra vált legrosszabb rémálma.

Cressida tekintete róla Rune-ra siklott, aki továbbra is Gideonra szegezte annak fegyverét. A fiatal boszorkánykirálynő tekintetében kérdés villant, de hangot nem adott neki. Mindössze csak az őrök felé nyújtotta kezét, követelve, hogy azok adják át neki Gideon láncainak kulcsát.

– Ava, szükségem van rád – fordult Cress a fiatal nőhöz, aki vele együtt érkezett. – Mindenki más: kifelé!

Gideon felismerte az előrelépő lányt: Ava Saers. Boszorkány, és a Roseblood-nővérek egykori sebhelyművésze. A Nővérkirálynők uralma alatt a gazdag boszorkányok sebhelyművészeket alkalmaztak – olyan tehetségeket, akik mesterien értettek ahhoz, hogy úgy metsszenek bűbájhegeket, hogy azok gyönyörű mintákat alkossanak a boszorkány bőrén. A Roseblood-nővérek szerették egymásnak metszeni a hegeiket, de néha igénybe vették Ava szolgálatait. Gideon emlékezett rá, hogy Ava milyen, szinte már gyengéd könnyedséggel metszette fel a bőrüket.

Ő volt az egyik első boszorkány, akit a Bíbormoly kilopott Gideon börtöncelláiból.

Ava gesztenyebarna haja divatos kontyba volt fogva feje egyik oldalán, zafírszínű ruhája pedig csak úgy csillogott a gyertyafényben, ahogy megindult királynője felé. Minden bizonnyal vendég lehetett a ma esti koncerten.

Vajon még hány másik boszorkánynak biztosít Soren menedéket?

Felnyitva flitterekkel kivarrt kézitáskáját, Ava előhúzott onnan egy apró kést.

Cressida kikapcsolta köpenyét és engedte, hogy az a padlóra hulljon, tökéletes rálátást biztosítva Gideonnak mindkét karjára. Bőrének minden egyes centiméterét ezüstös hegek borították, amik mindegyike fájdalmasan ismerős volt Gideon számára. Olyan volt, mint egy csuklójától induló virágoskert, ami egyre feljebb kapaszkodott a karján, a válla felé nőve.

Ava Cressida bőrének feszítette a kést és metszeni kezdett, szirmokat adva a botanikai minta közt megbúvó egyik liliomhoz.

A levegőt megtöltötte Cressida varázserejének szaga: a rózsák a vér rezes aromájával keveredő, émelyítően édes illata.

Amikor Ava végzett, Cress az előbuggyanó vérbe mártotta ujjait. Gideon elsápadt, ahogy a boszorkánykirálynő leguggolt és rikító, vörös bűbájjeleket kent a padlóra a fiú lába előtt. A varázserő besűrűsödött a levegőben, mire Gideont a rosszullét kezdte kerülgetni, ahogy Cressida bűbája gyökeret eresztett.

Vastag, láthatatlan borostyánidák másztak fel a lábán, a padlóhoz béklyózva őt. A mágia azonban nem állt itt meg: felkúszott a karján, a mellkasán és a vállán, teljesen megbénítva őt.

Gideon küzdött a bűbáj ellen. Izmai megfeszültek, fogát összeszorította. Mintha egyedül az akaratereje képes lett volna megtörni Cress mágiájának láncait. Azonban minél inkább vergődött, az indák annál szorosabban fogták őt.

Cressida bűbája kérlelhetetlenül szorította.

Megérdemled.

Ha nem habozott volna Rune könnyeinek láttán, ha egyszerűen meghúzta volna a ravaszt, most éppen Caelis felé vágtázna, a küldetését beteljesítve.

Cressida felállt és megindult Gideon felé, azonban megtorpant.

– Rune? – Hátrapillantott a válla fölött. – Hallottad, amit mondtam?

A boszorkánykirálynő mellett ellesve Gideon látta, hogy Rune még mindig ott áll a szobában, pár lépéssel mögöttük. Mintha odafagyott volna – a kezében tartott pisztolyt Gideonra szegezte, szürke szeméből semmit sem lehetett kiolvasni.

Találkozott a tekintetük. A levegőben láthatatlan feszültség cikázott.

Vess véget ennek! Ments meg a szenvedéstől!

Rune tudta, hogy Cress mit tett vele a múltban. Tudta, hogy Cress mit fog most tenni vele.

– Rune. – Gideon egyenest a lányra szegezte tekintetét, könyörögve. – Lőj!

Rune tekintete maga volt a tomboló vihar. Ha meghúzza a ravaszt, azt nem szánalomból teszi majd, hanem valami sokkal erősebb érzelem által vezérelve.

Cressida kettejük közé lépett.

– Add oda Avának a pisztolyt!

Mintha elmetszettek volna egy szálat, a parancsa kirántotta Rune-t annak a gondolatnak a béklyójából, ami csapdába ejtette őt.

– A pisztolyt, Rune.

Rune lepillantott a kezében tartott fegyverre. Aztán, mint egy jó kis katona, átadta azt Avának.

Nem nézett még egyszer Gideon felé. Egyszerűen csak megfordult és elsétált, az üvegcserepek ropogtak a cipője alatt. Az ajtó becsukódott mögötte, egyedül hagyva Gideont Cressidával és annak sebhelyművészével.

Mintha Rune-t nem is érdekelte volna, hogy mi lesz vele.

Ava a mosdókagylóhoz sétált és letette Gideon fegyverét a kerámia szélére, majd a tükörre meredve nekiállt a sminkjét igazgatni.

– Nézz csak ránk! Végre újra együtt.

Gideon elszakította tekintetét az ajtóról, amin keresztül Rune éppen az imént távozott, és figyelmét ismét a helyiségben lévő ellenségnek szentelte. Cressida Roseblood gyönyörű volt – a maga jéghideg, rémisztő módján. Olyan volt ránézni, mint beleveszni a hóviharba, tudatában annak, hogy az meg fog ölni.

Cressida karján vér csorgott lefelé, bemocskolta az ujjait. Kevesebb, mint fél méternyire megállt Gideontól és előhúzta bűbájkését. A lapos, félhold alakú élét a fiú álla alá csúsztatta, rákényszerítve Gideont, hogy a szemébe nézzen.

– Egyedül jöttél Larkmontba? – kérdezte, miközben végighúzta a penge élét Gideon torka mentén.

A fiú szája kiszáradt.

– Igen.

Cressida, a kést végigvezetve a válla mentén, megkerülte őt, a háta mögött megállva. Gideon érezte, ahogy a boszorkánykirálynő a béklyóiba csúsztatja, majd elfordítja azok kulcsát. A láncok zörögve a padlóra hullottak.

Gideon megpróbált a késért, Cressért nyúlni, de a bilincstől megszabadított kezét továbbra is kötötte a bűbáj.

Cressida tovább körözött körülötte, végighúzva pengéjét Gideon testén, mígnem ismét szembe nem került vele. A kést a fiú lopott kabátjának gallérjába akasztotta, majd lefelé rántotta azt, lemetszve a legfelső gombot. Gideon hallotta, ahogy az alsóingjének anyaga elszakad alatta.

A szíve vadul zakatolt.

– És miért jöttél ide?

– Hogy meggyilkoljam Rune Winterst.

Cressida még lentebb húzta a pengét, lepattintva a kabát következő gombját és tovább szakítva Gideon alsóingjét.

– Miért?

Gideon nyelt egyet.

– Hogy megakadályozzam, hogy bebetonozza a közted és Soren Nord közti szövetséget.

– És örült neki, hogy láthat?

Gideon egy pillanatra habozott, nem értve a kérdést.

Cressida egyetlen, gyors mozdulattal lerántotta a kést, felvágva a kabátot és az alatta lévő alsóinget. Az anyag szétnyílt, felfedve Gideon mellkasát.

Cressida szájának sarka felfelé ívelt, ahogy a tekintete megindult lefelé a fiú torkától kezdve. Gideon ismerte ezt a tekintetet. Hideg veríték tört ki rajta tőle.

– Mindent elloptál tőlem, Gideon.

– Biztos vagyok benne, hogy ez pont fordítva történt.

– Meg akarok bocsátani neked. Komolyan.

Megbocsátani neki?

– Miután meggyilkoltad a nővéreimet, azt akartam, hogy szenvedj. Sok időm volt elgondolkodni azon, hogy mit is tennék veled, ha ismét a kezeim közé kerülnél. És rádöbbentem, hogy… nos, hogy az adósod vagyok.

Gideon meredten nézte őt.

Megőrült volna?

Cressida megragadta az állkapcsát, arra kényszerítve Gideont, hogy az arcába nézzen. A lány jégkék tekintete a csontvelejét is megfagyasztotta.

– Segítettél rádöbbenni, hogy mennyire magától értetődőnek is vettem, hogy ott vannak nekem a nővéreim. Hogy mekkora szükségem van rájuk. Elowyn, Analise és én annyival erősebbek vagyunk együtt. Ezért is… – ajkát mosolyra húzva megvillantotta fogait – …fogom visszahozni őket.

Biztos, hogy megőrült.

– A nővéreid nem többek egy halom csontnál a földben. – Gideon nem tudta ezt biztosan. Analise és Elowyn holttestének nyoma veszett az Új Hajnal káoszában. Mindenki azt feltételezte, hogy a hullákat vagy ellopták és megbecstelenítették, vagy a forradalomban legyilkolt boszorkányoknak ásott tömegsírokba hajították.

– Ó, Gideon! – Cressida felkacagott. – Azt hiszed, hagynám a nővéreimet megrohadni? – Megrázta a fejét, mire fakó haja úgy reppent szét, mint a hulló hó. – Biztos helyre rejtettem a testüket. Két éven keresztül megőriztem őket mágiával.

– Az lehetetlen.

Viszont itt most Cressida Rosebloodról volt szó. Gideon pontosan tisztában volt vele, hogy mire is képes.

– A felélesztő varázslathoz mindössze csak annyira van szükség, hogy feláldozzak egy közeli rokont – valakit, akit szoros vérkötelék fűz az elhunytakhoz. – A szemét összehúzva oldalra döntötte fejét. – Még álmomban is menne.

– Az egész családod halott – mutatott rá Gideon. – Nem maradt már rokonod.

– Ó, mint kiderült, nagyon is maradt!

Gideon homloka ráncba szaladt. Micsoda?

– Egy rég elveszett testvér. – Elmosolyodott. – Sajnálatos módon azonban nem tudom, hogy ki is ő, vagy hogy hol találom. Az egyik, a szolgálatomban álló szibilla sem képes Látni őt. Valaki elrejtette őt egy ősi bűbájjal – legalábbis egyelőre.

Egy eltűnt Roseblood-örökös?

Gideon mellkasát ólomnehéz rettegés töltötte meg. Cressida egyedül az egy dolog. Meglehet, hogy sikerülne visszafoglalnia a trónját, de egymagában nehezére esne meg is tartani azt. A tisztogatásoknak hála a boszorkányok száma drasztikusan megcsappant. Az emberek emlékeztek a Boszorkányuralom végét jellemző zsarnokságra, és nem szívlelnék, ha ismét át kéne azt élniük. Cressida kénytelen lenne erőhöz és megfélemlítéshez folyamodni – pontosan ezért volt szüksége Soren seregére is.

Rune vajon tud erről?

Elowyn és Analise voltak a nagyobb hatalommal bíró – és kegyetlenebb – Roseblood-nővérek. Megkínozták Gideon anyját, és ők voltak az oka a szülei halálának. Ha Cressida feléleszti őket, az mind a három boszorkánykirálynő visszatértét jelentené. Együtt véget vetnének az Új Köztársaságnak.

– De ne is fecséreljünk most több szót erre! – Cressida keze végigsiklott Gideon kabátjának hajtókáján, azt és a szétszabdalt alsóingjét is lecsúsztatva a fiú vállán és végig a karja mentén, miközben végig a mellizmába égetett billogra meredt.

Az ő billogjára.

– Beszéljünk inkább kettőnkről! A te érdekedben teszem ezt, Gideon.

– Ebben valahogy kételkedem – felelte Gideon, miközben próbált rájönni, mi is lehet az az ez.

– Ahhoz, hogy megbocsássak neked, először is bíznom kell benned.

Cressida közelebb lépett hozzá, mígnem már csak egy hajszál választotta el kettejüket. Gideon egész teste megfeszült a lány közelségétől, miközben annak bűbája továbbra is megbéklyózva tartotta őt.

– És ahhoz, hogy megbízzak benned, biztosítanom kell, hogy az enyém vagy. – Finoman végighúzta bűbájkését Gideon csupasz kulcscsontján. – Csakis az enyém.

Nem tehette meg, hogy ismét a régi Gideon legyen – a szánalmas kisfiú, aki éjszakáról éjszakára visszamászott Cressida ágyába. Mint egy a gazdájához visszatérő, megkínzott kutya, abban reménykedve, hogy most talán majd kedvességet kap egy bordát célzó rúgás helyett.

Többé már nem az a Gideon vagy.

Annak a Gideonnak nem volt más választása, minthogy behódoljon Cressidának. A szerettei élete a királynő kezében volt.

– Nem tudsz meglógni előlem – mondta Cressida. – Még amikor külön is voltunk, akkor is minden lépésedet kísértettem. Ott rejtőztem minden egyes álmodban. Nem igaz?

Gideon megvillantott felé egy erőltetett mosolyt.

– Az az igazság, hogy soha az eszembe sem jutottál.

– Hazug! – Cressida ajka vicsorba rándult. Kését ismét a fiú torkának feszítette. – Ha egy lovat egyszer már betörtek, azt be lehet törni megint. Hajnalra már könyörögni fogsz értem! Pont, mint a régi szép időkben.

Gideon, próbálva leplezni félelmét, rámeredt Cressidára.

– Tégy velem, amit csak akarsz. Nem fogok megint meghunyászkodni előtted.

Mégis hol tanult meg ilyen merészen, egyenest az ellensége képébe hazudni?

Talán Rune-tól leste el.

– Mindenki, akit csak szerettem, halott – mondta Gideon, ahogy Cressida a bőrének feszítette kése hideg acélját. – Semmid sem maradt, amivel magadhoz láncolhatnál.

Cressida szeme úgy csillogott, mint a jég.

– Ha ez valóban így lenne, akkor lelőtted volna a Bíbormolyt, és még azelőtt itt hagytad volna Larkmontot, hogy bárkinek is feltűnt volna a hiánya.

Gideon összehúzta a szemöldökét. Micsoda?

– Látom, hogyan nézel rá, Gideon. Valaha rám is így néztél.

Gideon majdnem felkacagott.

– Méghogy Rune-ra? Tévedsz!

– Olyan ritkán fordul elő. – Hangjából minden érzelem tovaszállt. – Nem vagyok vak. Rune gyönyörű. Megértem, hogy miért is vonzana.

Vonzana?

– Egy cseppet sem vonz. A Rune iránti érzéseim éppen olyan halottak, mint az irántad valók.

Cressida elmosolyodott.

– Rendben van. Beszállok a játékba. – Kezét Gideon csupasz mellkasának feszítette. A fiú képtelen volt eldönteni, hogy valóban a keze olyan hideg-e, mint egy hulláé, vagy csak rá van ilyen hatással. – Csak ne feledd: nincs rá szükségem, hogy bármit is szívesen tegyél. Mindössze csak arra, hogy engedelmes légy. Márpedig el fogom érni, hogy engedelmes legyél… – Tenyerét a Gideon mellizmába égetett billogra szorította. – Hagytam itt valamit aznap, amikor megjelöltelek. – Ujja hegyével megpöcögtette a sebhely kiemelkedő szélét: az egy félholdban megbúvó rózsát ábrázolt. Cressida címerét. – Egy bűbájt, amit már rég aktiválni akartam, azonban erre sohasem adódott lehetőségem.

Közelebb hajolt és ajkát a heghez érintette.

Gideont kirázta a hideg, a teste össze akart rándulni. Bármit is csinált Cressida, Gideon nem volt képes harcra kelni vele.

– Ez fájni fog – mormolta a lány.

A fájni még enyhe kifejezés is volt.

A kín villámcsapásként öntötte el Gideont. Perzselően forrón. Ragyogó fehéren. Olyan volt, mintha Cressida ismét megbillogozná. Ezúttal azonban nem volt vörösen izzó vas, amit kihúzott a tűzből, hogy aztán a bőrének nyomja. Nem volt megégett hús.

A fájdalom azonban éppen olyan heves volt.

Gideon az egyik pillanatban még igyekezett meg sem rezzenni. A következőben már ordított.

A tűz végtelennek tetszett. Belülről égette fel őt. A halálra vágyott miatta – vagy legalább Rune gonosz térdére a lába közt. Az a fájdalom semmi volt ehhez képest.

Rune.

Gideon a lány emlékébe kapaszkodott. Állának dacos állásába. Sértései csapásába. A feje felé repülő viszkisüvegbe.

Az egész olyan nevetséges volt. Gyűlölték egymást. Azonban abban a pillanatban, hogy Gideon megpróbált valami másra összpontosítani, a fájdalom ismét megragadta, letaglózva őt.

Így hát, amikor a fájdalom agóniává vált, az elméje egyedül Rune-ra fókuszált. A bőre illatára, az alkoholra a leheletében, teste melegére, ahogy ott feszült közte és a fal közt.

Azonban hamarosan már a lány emléke sem volt elég, a tűz pedig egyre csak terjedt, felemésztve Rune-t, kiégetve őt Gideonból.

Az egész csakis akkor ért véget, amikor Gideon már halálért könyörgött.

Cressida elhúzta a kezét, mire a fájdalom a semmibe veszett. Ha nincs az őt a helyén tartó varázslat, Gideon a padlóra rogyott volna. A hajvonalában izzadtság gyöngyözött és folyt le a hátán. Az egész teste reszketett a fájdalomtól.

Ava még mindig a kagylónál állt, a tükör felé fordulva igazgatta a sminkjét.

Cressida közelebb lépett.

– Mondd azt, hogy hiányoztam! – suttogta, ahogy egyik ujját végighúzta Gideon szegycsontja mentén. – Mondd azt, hogy végig én jártam a fejedben!

Gideon igyekezett lelassítani vadul zakatoló szívét. Igyekezett nyugodtnak maradni. Bármi is történt, bármi fájdalomnak is tette ki őt Cressida, nem fog behódolni neki. Ezúttal rideg, kemény vasból kellett, hogy legyen, nem pedig húsból.

Cressida szeme úgy villant fel, mint egy jégszilánk.

– Vagy a szerelmem lesz a tiéd, Gideon, vagy a haragom.

Van a kettő közt különbség?

Cressida, karját Gideon nyaka köré kulcsolva, testét a fiúénak feszítette, majd száját az övéhez emelte.

– Mit választasz, kedvesem?

Gideon a Cressida mögötti falra meredt, próbálva felkészíteni magát arra, ami majd most következik. Ha megacélozza magát, ha eléri, hogy semmit se érezzen – hogy olyannyira érzelmektől mentes legyen, mint a mosdókagyló szélén pihenő pisztoly –, akkor nem fog számítani, hogy Cressida mit tesz vele.

– Jössz hozzám magadtól, vagy rávegyelek erővel?

ÖT

RUNE

KINN A FOLYOSÓN RUNE, kezét ökölbe szorítva, nekidőlt a mosdó ajtajának, miközben testét düh járta át.

Bármit is érzett egykoron Gideon Sharpe iránt, annak már vége. Vége. Ez az őt most átjáró érzés? Ez a szerelem ellentéte volt – perzselő, kielégíthetetlen gyűlölet.

Mégis milyen lány szeret be le olyasvalakibe, aki a lénye alapjait gyűlöli? Aki a halálát kívánja?

Egy szánalmas, önutáló lány.

Rune nem volt hajlandó továbbra is ez a lány maradni.

Felejtsd el őt!

Léteztek memóriatörlő varázslatok. Rune azt kívánta, bárcsak ismerne egy párat, hogy minden Gideon Sharpe-ról szóló emlékét kimetszhesse az elméjéből. Mert a fiú még most is közelebbinek tetszett, mint a lélegzete. Rune úgy érezte a Vérőrség századosát, mintha az még mindig a falnak szorította volna őt. Érezte borotválatlan arcának érdességét. Az ajkát, centiméterekre az övétől. Tekintete hevét, ami megperzselte őt.

Rune ordítani akart. El akarta lökni magát ettől az ajtótól és elsietni onnan, mindörökre maga mögött hagyva Gideont.

Csakhogy Cressida ott van vele abban a szobában.

Gideon mesélte Rune-nak, miket is művelt vele a boszorkánykirálynő. Azonban voltak dolgok, amiket Gideon nem mondott el neki, Rune azonban mégis tudott. Gyomorforgató dolgok. Olyan dolgok, amiket Cressida ismét képes lenne megtenni, hogyha Gideon újra a karmai közé kerülne.

És most a karmai közt van.

Rune összeszorította a szemét.

Gideon ezért könyörgött neki, hogy lője le őt: inkább választotta volna a halált, minthogy szembenézzen azzal, amit Cressida tartogatott a számára.

Azért jött ide, hogy megöljön téged, emlékeztette magát a lány.

Rune nem akart törődni azzal, hogy mi lesz Gideonnal – aki kétségkívül nem törődött azzal, hogy vele mi lesz. Ha törődött volna, akkor nem nyom fegyvert a fejéhez. Akkor nem jött volna el idáig csakis azért, hogy véget vessen az életének.

A folyosót Gideon megkínzott ordítása töltötte be.

Erre a hangra Rune felkapta a fejét. Olyan volt, mintha felkapcsoltak volna benne valamit.

Rune a mellkasában vadul dobogó szívvel a mosdó ajtaja felé fordult.

Gideon ordítása egyre hangosabb lett.

Rune olyan erővel szorította ökölbe kezét, hogy a körme tenyere bőrébe vájt. Meglehet, hogy gyűlölte a fiút azért, amit az tett. Meglehet, hogy ő volt a legborzalmasabb ellensége. De ez még nem jelentette azt, hogy kínjának hangja ne szakította volna darabokra a lány lelkét.

Mit művelhet vele?

Rune az ajtó felé lépett. Megragadta a kilincset, fel akarta tépni. Arra vágyott…

Hogy mit is tegyen?

Ahhoz, hogy segítsen Gideonnak, szembe kellett volna szállnia Cressidával. És bár lehet, hogy Rune értékes volt a boszorkánykirálynő számára, felbecsülhetetlen azonban nem. Rune nem sétálhatott csak úgy be és parancsolhatott rá Cressidára, hogy hagyja abba. A királynő erre csak kinevette volna – vagy ami még rosszabb: még nagyobb fájdalmat okozott volna Gideonnak.

És még ha képes is lenne megmenteni őt, Gideon úgyis csak ismét megpróbálna végezni vele – és ezúttal valószínűleg sikerrel is járna.

De ha semmit sem teszek?

Amikor Gideon sikolyai elhallgattak, a csend valahogy még borzalmasabb volt. Ha ordított, Rune legalább tudta, hogy életben van.

Éppen az imént próbált meggyilkolni téged! Nem érdemli meg sem a szánalmadat, sem a segítségedet.

Azonban valami nem hagyta nyugodni Rune-t. Valami, amitől képtelen volt megszabadulni.

Amikor kettesben voltak odabenn, Gideonnál volt a helyzeti előny. Már jóval azelőtt lelőhette volna őt, hogy Rune a tükörbe pillantva meglátta őt. Jó eséllyel már jóval azelőtt lelőhette volna, hogy Rune egyáltalán belépett a mosdóba.

Szóval akkor miért habozott?

Rune-nak nem lett volna szabad törődnie ezzel. A legkevésbé sem.

– Rune!

Felpillantva a felé szaladó Sorent pillantotta meg – a herceg megszabadult palástjától, frakkjának alja pedig csak úgy lebegett mögötte. Négy katona vette őt körbe.

– Azt mondták, megtámadtak téged…

Rune-nak el kellett engednie a kilincset. A herceg irányába volt kötelessége, nem pedig Gideon felé.

– Máris elviszlek a lakosztályomba. – Soren megragadta a karját és erővel maga felé fordította őt. Az arca rideg és rezzenéstelen volt, ahogy végighordozta tekintetét Rune-on, ellenőrizve, hogy nem esett-e benne kár. – Lehet, hogy ez a gaztevő nem egyedül érkezett. Más bérgyilkos is rejtőzhet a termeimben.

Rune visszapillantott a mosdó ajtajára. De nem hagyhatom őt magára.

– Nem engedem, hogy ártson neked. – Soren elhúzta őt onnan. Kölnijének éles illata csípte Rune orrát. – A lakosztályomban maradsz. Odaállítom az ajtó elé a személyi testőreimet.

– De én…

– Azt akarom, hogy egészen addig ott maradj, amíg azt nem mondom, hogy biztonságos előjönnöd.

Rune a válla fölött hátrapillantva meredt a mosdó ajtajára. Szuggerálta, hogy nyíljon fel. Akaraterejével igyekezett elérni, hogy Cressida kihozza onnan Gideont és átadja őt a palotaőrségnek, hogy aztán levigyék őt a Larkmont alatt megbúvó, ki tudja, milyen cellákba, ahol aztán Rune-t nem érdekelte, mi lesz vele – tőle akár meg is rohadhatott ott.

Az ajtó azonban zárva maradt. És most egyre kisebbé vált, miközben Rune mellkasa meg egyre jobban szorított, amikor pedig Soren, maga után rángatva őt, befordult a sarkon, teljes mértékben eltűnt szem elől.

Rune-t a rosszullét kerülgette.

Tennem kell valamit!

De mit?

Semmi oka nem volt arra, hogy megkérje Sorent, forduljanak vissza. És nem mintha Cressida hajlandó lett volna felhagyni Gideon kínzásával szimplán azért, mert Rune így akarta. A lány hiába fejlődött sokat az elmúlt két hónapban, hála Seraphine tanításának, Cressida jóval nagyobb hatalmú boszorkány volt nála.

És Cressida volt az egyetlen esélyük arra, hogy megmentsék azokat a boszorkányokat, akiket maguk mögött hagytak.

Rune nem állhatott ellen neki.

– Kezdem megérteni, micsoda veszélyben is élsz – mondta Soren. Két őr kinyitotta a hálószobája ajtaját, engedve, hogy beterelje oda Rune-t. – Képes lennék megölni azt a férfit!

– Bármit is tennél vele… – Rune nézte, ahogy az őrök becsukják mögöttük az ajtót. – Cressida borzalmasabbat fog vele művelni.

A lámpák csak haloványan fénylettek. Kellett hozzá egy pillanat, hogy Rune szeme hozzászokjon a félhomályhoz. A szobában füstölő súlyos illata terjengett, a fahéj és a szantálfa aromájával töltve meg a levegőt. Amikor a szoba részletei kiélesedtek, Rune számba vette a benti tárgyakat: egy baldachinos ágy, egy ruhásszekrény, egy öltözőasztalka.

– Most be foglak zárni ide – mondta Soren. – Visszatérek, amint megbizonyosodtam róla, hogy a palota biztonságos és többé nem fenyeget téged semmiféle veszély.

Rune nem is figyelt rá. Továbbra is egyre csak az járt a fejében, hogy képtelen volt megakadályozni, hogy Cressida ártson Gideonnak. Nem volt hatalma felette. Semmi alkualapja.

Sorennek azonban volt.

A gondolat lángra lobbant benne.

Soren már az ajtó felé is fordult. Ez az ő birtoka volt. Az apja királysága. És nem csak erről volt szó: Cressidának kétségbeesett szüksége volt a seregére.

Rune nem kérhette meg őt, hogy mentse meg azt az embert, aki megpróbálta meggyilkolni. Azonban nem is volt rá szüksége, hogy Soren megmentse Gideont. Mindössze csak arra, hogy elérje, hogy Gideon messzire kerüljön Cressidától.

– Nincs az az ajtó vagy őrség, mi biztonságban tarthatna – bukott ki belőle.

Soren megtorpant és visszafordult felé, szemügyre véve a lány zilált külsejét. Rune pontosan tudta, hogyan is festhet: az arca könnyes volt, a haja és a ruhája összevissza állt – ízig-vérig áldozatnak tetszett. Soren haragja alatt – hogy merészelte egy másik férfi megérinteni az ő jegyesét – ugyanaz a tekintet rejtőzött, amit Rune korábban is látott.

Éhség.

Őrá éhezett.

Normális esetben Rune úgy érezte magát ettől az éhségtől, mint egy sarokba szorított vadállat. Ma azonban a saját javára fogja felhasználni ezt.

Az ágy felé húzta Sorent. Félretolva az ágyfüggönyt, Rune megragadta a herceg vállát és addig nyomta őt lefelé, amíg Soren le nem ült a matrac szélére, miközben fényesre sikált csizmája meg a padlón nyugodott.

– Egészen addig nem leszek biztonságban, amíg Cressida vissza nem szerzi a trónját – mondta, egyenesen Soren szemébe nézve. Ruháját a combjáig húzva Rune elhelyezkedett az ölében, lovaglóülésben ülve Sorenre, majd karját a herceg nyaka köré csúsztatta. – Egészen addig állandó veszélyben leszek, amíg Cressida, a te sereged segítségével, nem végez minden egyes boszorkányvadásszal.

Rune ügyet sem vetett a Soren nadrágjában hirtelen feltűnő dudorra. Ha nem aggódott volna éppen Gideonért, undorodott volna tőle. Rune azonban csak félig volt most jelen – lényének másik fele ott maradt a mosdóban.

Ez ment csak igazán neki: a csábítás. A megtévesztés. Hazugságok hálójának szövése, amivel aztán csapdába ejthette prédáját.

– Be kell vallanom – suttogta Soren frissen borotvált arcához bújva –, a ma este előtt nem voltam biztos az eljegyzésünkben. Azt hittem, csakis azért akarsz elvenni, hogy büszkélkedhess velem, mintha csak valami érdekes műalkotás lennék.

A kezét Sorenéhez emelte, a csípőjéhez vezetve azt.

Soren tekintete a derekánál összegyűrt, aranyszínű ruhától a lány fakó combjára siklott.

– És most? – suttogta.

Rune még jobban az ölébe bújt.

– Most? Azt hiszem, a sors járt közben az operában. Azt hiszem, azt akarta, hogy megvédj engem.

– Hmm – mormolta Soren, ahogy száját Rune nyakához hajtotta.

Rune oldalra döntötte a fejét, hogy a herceg könnyebben hozzá tudjon férni. Normális esetben elhúzódott volna kényelmetlen csókjai elől. Most azonban semmit sem érzett. Már számtalanszor játszotta korábban ezt a játékot. Így volt képes olyan sok boszorkány életét megmenteni.

Ma este Rune idegennek érezte magát a saját bőrében. Mintha valójában nem is ő ült volna Soren ölében, vagy mintha nem is az ő keze túrt volna a herceg hajába. Mintha ez a lány egy szellem lett volna, miközben az igazi, hús-vér Rune valahol máshol volt.

Megszőtted a hálót, mondta magának, most vesd elé a csalit.

Minél tovább vesztegette az időt, Gideon annál tovább volt kitéve Cressida kénye-kedvének.

– Emlékszel a meglepetésre, amit említettem? – kérdezte, majd úgy tett, mintha elakadna a lélegzete, ahogy Soren foga a kulcscsontjához ért.

– Hogyan is feledkezhetnék meg róla? – mormolta a herceg a bőrének.

– Egy utazás az – mondta Rune. – Te meg én Caelisbe megyünk a hétvégére. Mindent lefoglaltam. A vacsorákat, a balettet, a hotelszobát…

A hotelszoba szóra Soren elhúzódott tőle. Kék szeme elsötétedett, pupillája kitágult. Valószínűleg éppen azt képzelte maga elé, mit is jelenthet az, ha kettesben maradnak egy hotelszobában.

Erre aztán Rune is kénytelen volt maga elé képzelni ezt.

Egy nap majd minden egyes éjszakát az ő ágyában kell eltöltenem.

Hamarosan már nem csak egy hétvégéről lesz majd szó. Amint összeházasodnak, ez vár majd rá egész hátralévő életében.

Rune bőrén a hideg futkosott.

Soren keze immár szabadon barangolt a testén. Fel a combján. A ruhája alatt.

A Bíbormolyt azonban ismerem. Márpedig ő nem valami kalitkába zárt madárka. Gideon hangja suttogásként cirógatta az elméjét. Szánom a férfit, aki megmetszi a szárnyait.

Rune megragadta Soren csuklóját, megálljt parancsolva neki.

– Meg kell, hogy tegyél valamit a kedvemért.

Soren reszketve kifújta a levegőt.

– Mit?

– Kösd meg Cressidával a szövetséget még ma este. Aztán holnap megünnepelhetjük Caelisben.

Mindkét kezét a lány tarkójára csúsztatva, Soren a sajátja felé fordította Rune arcát.

– Rendben – mondta, majd felé hajolt, hogy ismét megcsókolja. – Megkeresem őt, amint…

– Nem. – Rune egész testével nekifeszült. – Most keresd meg. Nem fogadok el nemleges választ.

– Rendben van, rendben van. – Soren felkuncogott, teljes egészében félreértve Rune szándékait. Megszorította a lány combját. – Vedd úgy, hogy már meg is történt, kedvesem.

Elrángatva magát Rune-tól és az ágytól, Soren vetett felé még egy utolsó, kéjvággyal teli pillantást, majd ráparancsolt a katonáira, hogy őrizzék az ajtót.

És aztán bezárta Rune-t.

HAT

GIDEON

KINEK ÁRTSAK, HOGY szót fogadj nekem?

Cressida egyenesen Gideonra meredt, nádszálkarcsú alakja alig pár centiméterre a fiú testétől. Mögötte Ava a kagylónál állt és éppen a haját igazgatta.

– Az egyik szolgálónak? – kérdezte Cressida, amikor Gideon nem felelt. – Az egyikük gyerekének? – Elhallgatott, mintha csak elmerengett volna a kérdésen. Kezét lecsúsztatta Gideon mellkasán, egészen a nadrágja gombjaiig. – Vagy talán Rune Wintersnek?

Minden bizonnyal félreérthette a Gideon arcára kiülő tekintetet, mivel így folytatta:

– Mindazon dolgokat, amiket veled műveltem, könnyedén megtehetem a Bíbormollyal is. Ami azt illeti… – Elmosolyodott, miközben kigombolta Gideon nadrágjának legfelső gombját. – …nézhetnéd is, miközben csinálom. Az kedvedre lenne?

Gideon testének minden egyes izma megfeszült.

– Szerintem rettentő szórakoztató lenne…

Cressida már éppen munkához látott a második gombbal, amikor kopogtattak, megzavarva őket.

Cressida összehúzott szemmel meredt hátra a válla felett. Ava hátat fordított a mosdókagylónak, hogy kinyissa az ajtót.

– Bárki is az, mondd meg neki, hogy hagyjon minket! – jelentette ki Cressida.

Alighogy kiadta ezt a parancsot, az ajtó feltárult.

Ava megtorpant, ahogy Soren herceg belépett a helyiségbe – egészen fenségesen festett tengerészkék frakkjában, bár kissé zaklatottnak tűnt. Cressida a betolakodó felé pördült, azonban a herceg láttán megzabolázta haragját.

– Őfelsége! – A hangja vidáman visszafogott volt. – Sajnálom, hogy ilyen galibát hoztunk Larkmontba. Amint…

Soren intett egyet, belé fojtva a szót. Tekintetét Gideonra szegezte.

– Ez az a gazfickó, aki megtámadta Winters kisasszonyt?

– Az ám! – felelte Cressida. – Megbéklyóztam egy bűbájjal. Nem tud ártani önnek, hacsak fel nem oldozom.

Soren határozott léptekkel megindult előre, majd megállt, közvetlenül Gideon előtt. A herceg hátrafeszítette a vállát és mindkét kezét a háta mögé húzta, emlékeztetve rá Gideont, hogy nemcsak királyi sarj, hanem admirális is volt. Egykorúak voltak, de a tengeri levegő kikezdte Soren arcát, amitől idősebbnek tetszett.

Gideon azonban egy kicsivel magasabb volt, arra kényszerítve Sorent, hogy felnézzen rá, bár Gideon érezte, hogy mennyire le akarja őt nézni.

A hercegre meredve Gideon másra sem tudott gondolni, csakis arra, hogy a keze bebarangolta Rune testét. Csakis arra, ahogy Rune részegen sírdogált a kagylónál állva.