IMPRESSZUM

Original Title: Suzanne Collins: The Ballad of Songbirds and Snakes

Copyright © 2020 by Suzanne Collins

Hungarian translation © Farkas Veronika, 2020

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Suzanne Collins: The Ballad of Songbirds and Snakes

First published in the English language in the United States by Scholastic Press, an imprint of Scholastic Inc.

Fordította: Farkas Veronika

ISBN: 978-963-419-817-8 (epub)

ISBN: 978-963-419-818-5 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Cover art by Tim O’Brien © 2020 Scholastic Inc.

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bordás Veronika

Korrektor: Boncz Éva

Tördelő: Nagy Enikő

Műfaj: science fiction

Norton és Jeanne Justernek

„Ebből világosan következik, hogy ameddig nincs közhatalom, amely mindenkit kordában tart, addig az emberek olyan állapotban élnek, amit háborúnak nevezünk, ez pedig mindenki háborúja mindenki ellen.”

– Thomas Hobbes: Leviatán, 1651
(Vámosi Pál fordítása)

„A természeti állapotot a természeti törvény szabályozza, amely mindenkit kötelez; és az ész – amely maga ez a törvény – mindenkit, aki csak hozzá fordul, megtanít arra, hogy mivel az emberek valamennyien egyenlőek és függetlenek, senki sem károsíthat meg egy másik embert életében, egészségében, szabadságában vagy javaiban.”

– John Locke: Második értekezés a polgári kormányzatról, 1689

(Endreffy Zoltán fordítása)

„Az ember szabadnak született, de mindenütt láncokat visel.”

– Jean-Jacques Rousseau: A társadalmi szerződés, 1762

„Édes a természet tanítása;

Nyughatatlan agyunk

Eltorzítja a dolgok szép alakját;

Mi gyilkolva analizálunk.”

– William Wordsworth: „The Tables Turned”, Lírai balladák, 1798

„Azokon az ígéretes erényeken gondolkodtam, amelyeket léte kezdetén tanúsított, s hogy miként hiúsította meg utóbb minden jó szándékát az az undor és megvetés, amit pártfogói tanúsítottak irányában.”

– Mary Shelley: Frankenstein, 1818

(Göncz Árpád fordítása)

I. RÉSZ
A MENTOR

1.

Coriolanus beleengedte a maréknyi káposztát a forró vízbe, és megfogadta, hogy egy szép napon soha nem vesz többé ilyesmit a szájába. De az a nap még nem jött el. Meg kellett ennie egy nagy tállal ebből a hitvány táplálékból, és a lé minden cseppjét ki kellett innia, nehogy a gyomra megkorduljon az aratásnapi ceremónián. Ez is azok közé az óvintézkedések közé tartozott, amelyekkel azt leplezte, hogy a családja, noha a Kapitólium legfényűzőbb épületében lakik, olyan szegény, mint a körzetek aljanépe. Hogy az egykor hatalmas Snow-ház örököse tizennyolc éves korában semmiből nem tud megélni az eszén kívül.

Kicsit aggódott az aratásnapi inge miatt. Volt ugyan egy elfogadható, sötét, elegáns nadrágja – még a feketepiacon vette egy évvel korábban –, de mindenki az ingét fogja nézni. Szerencsére a hétköznapokon elvárt egyenruhát az Akadémia biztosította. De az aznapi ceremóniára a diákok azt az utasítást kapták, hogy öltözzenek divatosan, ugyanakkor az alkalomhoz illő eleganciával. Tigris azt mondta, hogy bízzon benne, és Coriolanus bízott is. Eddig is csak az unokanővére varrótehetsége mentette meg. De csodát nem várhatott tőle.

Az ing, amit előkotortak a ruhásszekrény hátuljából – az apja jobb napokat látott darabja –, foltos volt, anyaga megsárgult a kortól, a gombok fele hiányzott, és az egyik mandzsettáján kiégette hajdan egy cigaretta. Még ahhoz is ócskának tűnt, hogy akár a legszűkösebb időkben el tudják adni. Ez legyen az aratásnapi inge? Aznap reggel napkeltekor átment az unokanővére szobájába, de Tigris és az ing eltűnt. Ez nem volt jó jel. A lány vajon lemondott arról a régi vacakról, és kimerészkedett a feketepiacra, hogy az utolsó pillanatban megfelelő ruhát keressen neki? De mi a csudát adhatott volna egy elfogadható darabért cserébe? Csak egyvalamit – saját magát –, de a Snow-ház egyelőre nem süllyedt odáig. Vagy éppen most süllyed, miközben ő a káposztát sózza?

Azon tűnődött, vajon hogyan árazzák be az emberek Tigrist. Az unokanővére nem számított szépnek. Orra hosszú volt, és hegyes, teste vézna, de volt a lényében valami édes és sebezhető, ami vonzotta a bántalmazókat. Találna ügyfeleket, ha akarna. Coriolanus rosszul lett a gondolattól, tehetetlennek érezte magát, és undorodni kezdett magától.

A lakosztály belsejéből meghallotta a Kapitólium himnuszát, a Panem ékkövét. Nagyanyja reszkető szopránja is felcsendült, és visszaverődött a falakról.

Panem ékköve,

Hatalmas város,

Minden korban újként ragyogsz.

A nagyanyja most is fájdalmasan hamisan énekelt, mint mindig, és kicsit lemaradt az ütemtől. A háború első évében az összes nemzeti ünnepen lejátszotta a felvételt az ötéves Coriolanusnak és a nyolcéves Tigrisnek, hogy hazafiasságra nevelje őket. A mindennapi ismétlés csak azon a sötét napon kezdődött, amikor a körzeti lázadók körülvették a Kapitóliumot, és elvágták az utánpótlástól a háború két utolsó évére. „Ne feledjétek, gyermekek – mondogatta a nagymama –, ostrom alatt állunk, de még nem adtuk meg magunkat!” Utána kornyikálni kezdte a himnuszt a tetőtéri lakosztály ablakából, közben meg zuhogtak a bombák. Ez volt az ő kis hozzájárulása az ellenálláshoz.

Alázatosan letérdelünk

az ideálod előtt…

És a hangok, amelyeket soha nem talált el:

És szeretetet esküszünk neked!

Coriolanus kicsit elhúzta az orrát. A lázadók már egy évtizede elnémultak, de a nagyanyja nem. Még mindig maradt két versszak.

Panem ékköve,

Az igazság szíve,

Bölcsesség koronázza márványhomlokod.

Felmerült benne, hogy talán még néhány bútor elnyelné a hangokat, de a felvetés csak elméleti maradt. A lakosztályuk pillanatnyilag egy kis mikrokozmoszt jelentett magában a Kapitóliumban, rajta a lázadók könyörtelen támadásainak nyomaival. A hatméteres falakat behálózták a repedések, a penészes plafonról foltokban hiányzott a vakolat, és rút, fekete szigetelőszalag-csíkok tartották a helyükön a városra néző boltíves ablakok üvegtábláit. A háború és az azt követő évtized során a család kénytelen volt sok vagyontárgyát eladni. Egyes szobák teljesen kiürültek, és bezárták őket, de a többiben sem maradt bútor. És ami még rosszabb, az ostrom utolsó telén, a fogcsikorgató hidegben rengeteg elegáns, faragott darabot és számtalan könyvet el kellett tüzelniük, hogy ne fagyjanak halálra. Coriolanusnak mindig könnyeket csalt a szemébe, ha végig kellett néznie, ahogy a képeskönyvek színes lapjai – ugyanazoké, amelyeket az anyjával böngészett – hamuvá porladnak. De jobb szomorúnak lenni, mint halottnak.

Mivel megfordult a barátai lakásában, tudta, hogy a legtöbb család elkezdte felújítani az otthonát, de Snow-éknak még pár méter vászonra sem telt egy új inghez. Eszébe jutottak az osztálytársai, akik a szekrényeikben kotorásztak, vagy frissen varratott öltönyt húztak, és elgondolkozott azon, vajon meddig tudják még tartani a látszatot.

Te fényt adsz nekünk.

Egyesítesz minket.

Rád esküszünk.

Ha Tigris hiába alakítja át az inget, mégis hordhatatlannak bizonyul, mit tegyen? Színleljen megfázást, és jelentsen beteget? Gerinctelen. Bírja ki az egyenruhája ingében? Tiszteletlen. Préselje bele magát abba a vörösbe, amelyet már két éve kinőtt? Szegény. Elfogadható lehetőség? A felsoroltak egyike sem.

Tigris talán a munkaadójától kért segítséget, Fabricia Whatnottól. A nő éppen olyan nevetséges volt, mint a neve, de ami a megfizethető öltözködést illeti, tehetségesnek bizonyult. Képes volt észszerű áron divatos holmikat előállítani, akár a tollak, akár a bőr bizonyult éppen felkapottnak. Tigrisnek soha nem ment jól a tanulás, így lemondott az egyetemről, miután elvégezte az Akadémiát, hogy divattervezői álmainak hódoljon. Elvben gyakornok volt, bár Fabricia úgy kihasználta, mintha a lány a rabszolgája lenne, és a lábát masszíroztatta vele, vagy hosszú, magentalila hajszálait takaríttatta ki a lefolyóból. De Tigris soha nem panaszkodott, és nem hagyta, hogy bárki kritizálja a főnökét, annyira örült, és annyira hálás volt érte, hogy a divatvilágban dolgozhat.

Panem ékköve,

A hatalom széke,

Békében erő, háborúban pajzs.

Coriolanus kinyitotta a hűtőt, hátha fel tudja dobni valamivel a káposztalevest. Csak egy fémlábast talált benne. Amikor leemelte a fedőt, dermedt burgonyareszelék bámult vissza rá. A nagyanyja végül beváltotta volna a fenyegetését, hogy megtanul főzni? Ehető egyáltalán ez az izé? Egyelőre visszatette a fedőt, amíg nem tud meg többet a kérdésről. Milyen luxus lenne gondolkozás nélkül kidobni! Micsoda luxusszemét lenne belőle! A fiú még emlékezett arra – legalábbis úgy gondolta –, amikor kis korában a szemetesautókat figyelte. Az autókat Avoxok vezették – a nyelv nélküli szolgálók a legjobb szolgálók, legalábbis a nagyanyja szerint. A kocsik végigdübörögtek az utcán, hogy begyűjtsék a nagy zsákokban kidobott ételeket, flakonokat, elhasznált háztartási eszközöket. Utána eljött az idő, amikor már semmi nem számított feláldozhatónak, egy kalória sem nélkülözhetőnek, egyetlen tárgy sem elcserélhetetlennek vagy elégethetetlennek – ha másra nem is, szigetelésre még mindig jó lehetett. Mindenki megtanulta megvetni a pazarlást. Ami azóta lopva ismét felütötte a fejét. A gazdagság jele volt, akárcsak a tisztességes ingek.

Védd meg a földjeinket

páncélos kezeddel.

Az ing. Az ing. Az agya képes volt ráfókuszálni egy problémára – igazából bármire –, és egy pillanatra sem elengedni. Mintha a világa egyetlen elemének uralása megóvhatná a romlástól. Ez a rossz szokása vakká tette az esetleges veszélyekre. A kényszerességre való hajlama mélyen beette magát a jellemébe, és még a vesztét okozhatja, ha nem kerekedik felül rajta.

A nagyanyja kierőltette magából az utolsó hangokat is.

A Kapitólium, az életünk!

A lökött vén szatyor még mindig a háború előtti időkbe kapaszkodott. Coriolanus szerette a nagyanyját, de az öregasszony már rég elvesztette a kapcsolatát a valósággal. Az összes étkezésnél a Snow család legendás fényűzéséről hadovált, annak ellenére, hogy felvizezett bablevesen és állott kekszen éltek. És úgy beszélt, mintha vitathatatlan lenne, hogy dicsőséges jövő elé néznek. „Amikor Coriolanus elnök lesz…” – kezdte a mondókáját gyakran. „Amikor Coriolanus elnök lesz”, akkor a Kapitólium rozoga légierejétől kezdve egészen a sertéshús felháborító áráig minden varázsütésre rendbe jön majd. Szerencse, hogy a nem működő lift és a köszvényes térde miatt nem járt el gyakran otthonról, és ritka látogatói éppen olyan őskövületek voltak, mint ő.

A káposzta forrni kezdett, és a konyhát betöltötte a szegénység szaga. Coriolanus böködni kezdte az ételt egy fakanállal. Tigris még mindig sehol. Hamarosan késő lesz ahhoz, hogy telefonáljon, és kimentse magát. Mindenki átvonul az Akadémia Heavensbee nagytermébe. Neki pedig meg kell birkóznia a haragjukkal, sőt, a kommunikációprofesszora, Satyria Click csalódottságával is, aki kiállt azért, hogy Coriolanus megkapja az Éhezők Viadala huszonnégy becses mentori helyének egyikét. Ő nemcsak Satyria kedvence volt, hanem a tanársegédje is, és a professzor asszonynak biztosan szüksége lesz rá aznap valamiért. Az a nő kiszámíthatatlan, főleg, ha iszik, ami elkerülhetetlen az aratásnapon. Jobban tenné, ha felhívná és figyelmeztetné, mondjuk, azt mondaná, hogy nem bírja abbahagyni a hányást, vagy ilyesmi, de mindent megtesz azért, hogy jobban legyen. Megacélozta magát, és már felemelte a telefonkagylót, hogy súlyos betegségre hivatkozzon, amikor felmerült benne egy újabb gondolat: ha ő nem jelenik meg, akkor Satyria engedélyezi vajon, hogy leváltsák a mentori posztról? És ha igen, az rontani fogja az esélyeit a ballagáson átadandó akadémiai díjak valamelyikére? Díj nélkül nem tudta volna kifizetni az egyetemet, diploma nélkül nem lenne karrierje és nem lenne jövője, és akkor ki tudja, mi történne a családjával és…

A horpadt bejárati ajtó hangos nyikorgással kinyílt.

– Coryo! – kiabált be Tigris, mire ő lecsapta a telefont. Az unokanővérétől csecsemőkorában kapott beceneve rajta ragadt. Kirontott a konyhából, és majdnem ledöntötte a lábáról a lányt, de az túlságosan örült ahhoz, hogy megrója érte. – Megcsináltam! Megcsináltam! Vagyis csináltam valamit. – Lábai sebesen helyben futásba fogtak, közben pedig Tigris felemelt egy régi ruhazsákban lévő vállfát. – Nézd, nézd, nézd!

Coriolanus kicipzározta a zsákot, és lehámozta az ingről.

Gyönyörű volt. Nem, még jobb: előkelő. A vastag vászon mind az eredeti fehér, mind a kortól sárga színét levetette, és gyönyörű krémfehérré vált. Kézelőjét és gallérját fekete bársonyra cserélték, gombjai arany és ébenfekete négyszögek voltak. Mozaikok. Mindegyikbe két apró lyukat fúrtak a cérnának.

– Zseni vagy – jelentette ki Coriolanus őszintén. – És a világ legjobb unokatestvére. – Az inget óvatosan félretartva megölelte a lányt a szabad kezével. – A hó mindig felül landol!

– A hó felül landol! – visszhangozta Tigris. A mondás családnevükre utalt, ami havat jelentett – és ez a mottó segítette őket át a háborún, amikor folyamatosan azért küzdöttek, hogy ne tapossák el őket.

– Mesélj el mindent! – kérte az unokaöccse, mert tudta, hogy Tigris erre vágyik. Imádott ruhákról csacsogni.

A lány a magasba emelte a kezét, leejtette és felkacagott.

– Hol kezdjem?

A klórral kezdte. Célzásokat tett arra, hogy Fabricia hálószobájában a fehér függönyök megbarnultak, és amikor beáztatta őket klóros vízbe, az inget is melléjük csempészte. Az gyönyörűen kifehéredett, de a pecséteket semennyi klór nem volt képes eltüntetni. Úgyhogy a lány összefőzte a ruhadarabot a Fabricia szomszédjának a kukájában talált pár hervadt körömvirággal, és a szirmok elszínezték annyira a vásznat, hogy eltűnjenek a foltok. A mandzsettákhoz egy nagy, zsinóros zsák bársonyát használta fel, amelyben a nagyapjuk egy immár jelentőség nélküli plakettjét tárolták. A mozaikdarabokat a személyzeti fürdőszoba egyik szekrényének belsejéről feszegette le. Az épület karbantartóját kérte meg, hogy fúrjon bele lyukakat, cserébe megfoltozta a férfi overallját.

– Mindezt ma reggel? – kérdezte Coriolanus.

– Jaj, nem, tegnap. Vasárnap. Ma reggel… Megtaláltad a krumplimat? – A fiú követte a konyhába, Tigris kinyitotta a hűtő ajtaját, és kivette a polcról a lábast.

– Órákig fent maradtam, hogy kinyerjem a keményítőt belőlük. Utána leszaladtam Dolittle-ékhez egy tisztességes vasalóért. Ezt meg félretettem a levesbe! – Ezzel belezúdította a kupacot a káposztába, és megkeverte a kulimászt.

Coriolanus észrevette a lila karikákat aranybarna szeme alatt, és feltámadt benne a lelkifurdalás.

– Mikor aludtál utoljára? – kérdezte.

– Ja, semmi bajom. Megettem a krumplihéjat. Azt mondják, úgyis abban van a vitamin. És ma lesz az aratásnap, úgyhogy ez gyakorlatilag szünnap! – felelte a lány vidáman.

– Fabriciánál nem – nyugtázta Coriolanus. Sőt, sehol sem igazán. Az aratásnap a körzetekben rettenetes, de a Kapitóliumban sem kimondott ünnepnap. Hozzá hasonlóan mások sem emlékeztek szívesen a háborúra. Tigris azzal fogja tölteni a napját, hogy fel-alá rohangál a munkaadója és szedett-vedett vendégei kedvéért, amíg azok keserű adomákat mesélnek az ostrom alatt átélt nélkülözéseikről, és eszméletlenre isszák magukat. A következő napja pedig, amikor a másnaposokat kell ápolnia, még rosszabb lesz.

– Ne aggódj. Gyere, inkább siess, és egyél! – Tigris némi levest kanalazott egy tányérba, és lerakta az asztalra.

Coriolanus az órára pillantott, és sebesen belapátolta a levest, ügyet sem vetve arra, hogy égeti a száját, majd a szobájába rohant az inggel. Már lezuhanyozott és megborotválkozott; világos bőre aznap reggel szerencsére makulátlannak bizonyult. Az iskola által kiutalt alsónemű és fekete zokni megfelelő volt. Felhúzta az ünnepi nadrágját, amit tökéletesnek tartott az alkalomra, és beszuszakolta a lábát egy fűzős bőrcsizmába. Kicsi volt rá, de még elviselhető mértékben. Ezt követően óvatosan felvette az inget, betűrte az alját, és a tükör felé fordult. Nem volt olyan magas, amilyennek lennie kellett volna. Sok más kortársához hasonlóan az ő fejlődésén is nyomot hagyott a szegényes táplálkozás. De sportos testalkattal büszkélkedhetett, jó tartással, és az ing kiemelte az előnyös alakját. Nem érezte magát ilyen elegánsnak kis kora óta, amikor a nagyanyja egy lila bársonyöltönyben hordozta végig az utcákon. Hátrasimította szőke tincseit, miközben gúnyosan azt suttogta a tükörképének:

– Coriolanus Snow, Panem leendő elnöke, köszöntelek.

Tigris kedvéért látványos belépőt adott elő a nappaliba: kinyújtotta a karját, és teljesen körbefordult, hogy bemutassa az inget.

A lány felsikkantott örömében, és megtapsolta.

– Csodálatosan nézel ki! Olyan daliás és divatos vagy! Gyere, nagymadám, nézd meg! – Ezt a becenevet is a kis Tigris találta ki, aki egy ilyen előkelő valaki esetében nem tartotta megfelelőnek a „nagymama” megszólítást, a „nagyi”-t pedig még kevésbé.

A nagyanyjuk is megjelent, reszkető kezében egy frissen szedett vörös rózsát dédelgetve. Hosszú, fekete, hullámzó tunikát viselt, azt a fajtát, aminek a fazonja a háború előtt volt népszerű, mostanra pedig nevetségesen divatjamúlttá vált. Kunkori orrú hímzett papucsa egykor egy jelmez része volt. Rozsdavörös selyemturbánja alól ritkás, fehér tincsek kandikáltak ki. Ennyi maradt egykor fényűző ruhatárából – azt a néhány prezentálható ruhadarabját a vendégeknek tartogatta, illetve a városba tett ritka látogatásaira.

– Tessék, tessék, fiú. Ezt vedd fel! Friss, a tetőkertemből – adta ki az utasítást.

Coriolanus a rózsáért nyúlt, de a reszketeg átadás során egy tüske megszúrta a tenyerét. Vér buggyant a sebből, és a fiú kinyújtotta a kezét, nehogy beszennyezze a drága inget. A nagyanyja döbbentnek tűnt.

– Csak azt akartam, hogy elegáns legyél – mondta.

– Hát persze, nagymadám – felelte Tigris. – Az is lesz.

Miközben kivezette Coriolanust a konyhába, a fiú emlékeztette magát, hogy az önuralom fontos erény, és hálásnak kellene lennie a nagyanyjának, amiért az naponta lehetőséget ad neki a gyakorlására.

– A szúrt sebek soha nem véreznek sokáig – biztosította Tigris, miközben gyorsan megtisztította és bekötözte a sebet. Gyorsan levágta a rózsa szárát, úgy, hogy egy kis zöld még maradjon rajta, és az ingre tűzte. – Tényleg elegáns benyomást kelt. Tudod, milyen sokat jelentenek neki a rózsái. Köszönd meg neki.

Coriolanus meg is tette. Mindkettőjüknek köszönetet mondott, majd kivetette magát az ajtón, lerohant a tizenkét díszes lépcsőszakaszon, át az előcsarnokon, és ki a Kapitóliumba.

A bejárati kapu a Korzóra nyílt. A sugárút olyan széles volt, hogy a régi szép időkben, amikor a Kapitólium katonai parádékat rendezett a tömegeknek, nyolc hintó is elfért rajta egymás mellett. Coriolanus még emlékezett arra, amikor kis korában az ablakon lógott kifelé, és a bálozó vendégek azzal dicsekedtek, hogy az első sorból nézhetik a felvonulást. De utána megérkeztek a bombázók, és ez az útszakasz hosszú időre járhatatlanná vált. Mostanra az utakat már letakarították, ám a járdákon még hegyekben állt a törmelék, és egész épületek maradtak éppen olyan romosan, mint amikor felrobbantották őket. Tíz évvel a győzelem után Coriolanus még mindig márvány- és gránitdarabokat kerülgetett, miközben az Akadémia felé tartott. Néha felmerült benne, hogy vajon azért nem takarították-e el a törmeléket, hogy emlékeztessék a polgárságot, mi mindent kellett kibírniuk. Az embereknek rövid az emlékezete. Muszáj szemétkupacok között járniuk-kelniük, mocskos élelmiszerjegyeket tépkedniük és az Éhezők Viadalát nézniük ahhoz, hogy a háború emléke eleven maradjon bennük. A felejtés elbizakodottsághoz vezethet, és akkor visszakerülnek a kezdőpontra.

Amikor kifordult a Tudósok útjára, megpróbálta visszafogni a tempóját. Szeretett volna időben érkezni, de higgadtan és összeszedetten, nem verejtékezve. Az aratásnap a többihez hasonlóan ezúttal is forrónak ígérkezett. De mi mást várhatna az ember július negyedikén? Coriolanus hálás volt a nagyanyja rózsájának az illatáért, mivel az inge átmelegedve halvány burgonya- és hervadtkörömvirág-szagot árasztott magából.

Az Akadémián, a Kapitólium legjobb középiskolájában a kiválóságok, vagyonosok és befolyásosok leszármazottai tanultak. A négyszáz fős évfolyamok és a családjuk hosszú iskolai múltja miatt nem okozott nagy nehézséget Tigris és Coriolanus számára a bejutás. Az egyetemmel ellentétben az Akadémia tandíjmentes volt, és az egyenruha mellett ebédet és iskolai felszerelést is biztosított a diákjainak. Mindenki, aki számított, az Akadémiára járt, és Coriolanusnak szüksége volt ezekre a kapcsolatokra a jövője megalapozásához.

Az Akadémiához vezető hatalmas lépcsőn az egész diáksereg elfért volna, úgyhogy könnyedén kiszolgálta az aratásnapi ünnepségre sereglő hivatalnokok, professzorok és tanulók áradatát. Coriolanus lassan lépkedett fel rajta, szenvtelen méltóságot kényszerítve magára arra az esetre, ha bárki meglátná. Ő ismert embernek számított – vagy legalábbis a szülei és a nagyszülei annak számítottak –, és egy Snow-tól azért elvártak egyfajta tartást. Abban reménykedett, hogy ebben az évben, ettől a naptól fogva személyes elismerésre is szert tehet. Az Éhezők Viadalában végzett mentorkodása volt az utolsó vállalkozása az iskola nyárközépi befejezése előtt. Ha kiváló teljesítményt nyújt mentorként, az a kiemelkedő tanulmányi eredményeivel együtt biztosíthat egy akkora pénzjutalmat, amennyiből fedezheti az egyetemi tandíját.

Huszonnégy kisorsolt kiválasztott lesz, egy fiú és egy lány az összes legyőzött körzetből. A versenyzőket bedobják egy arénába, hogy életre-halálra folyó küzdelmet vívjanak az Éhezők Viadalában. Mindezt a Hűtlenségi Egyezmény írta elő, a lázadókra kiszabott büntetések egyike, amely lezárta a körzetek lázadását, a Sötétség Napjait. A kiválasztottakat, mint mindig, most is a Kapitólium Arénájába fogják bedobni néhány fegyver kíséretében, egy immár lepusztult amfiteátrumba, amelyben a háború előtt sporteseményeket és szórakoztató rendezvényeket tartottak. Az esemény megtekintésére buzdítottak a Kapitóliumban, sokan mégis kerülték. Kihívásnak bizonyult szórakoztatóvá tenni.

Ebből a célból most először rendeltek mentorokat a kiválasztottak mellé. Az Akadémia huszonnégy legjobb és legokosabb végzősét szemelték ki a feladatra. A megbízás konkrétumai még kidolgozás alatt álltak. Azt beszélték, elő kell készíteni a kiválasztottakat az interjúkra, esetleg a külsejüket is kameraképessé kell tenni. Mindenki egyetértett abban, hogy ha az Éhezők Viadalát folytatni akarják, akkor jelentősebb élménnyé kell formálni, és a körzeti kiválasztottak összepárosítása a kapitóliumi ifjakkal felkeltette az emberek érdeklődését.

Coriolanus belépett a fekete lobogókba burkolt bejáraton, lesétált egy boltíves folyosón, és beért a barlangszerű Heavensbee nagyterembe, ahol az aratásnapi ceremónia közvetítését készültek végignézni. Egyáltalán nem késett el, a teremben mégis nyüzsögtek a tantestület tagjai és a diákok, a viadalt szervező néhány hivatalnokkal együtt, akiknek nem kellett megjelenniük a nyitónap közvetítésén.

Avoxok kígyóztak a tömegben több tálca poscával, vagyis mézzel és fűszerekkel ízesített vizezett borral. Ez ugyanannak a savanyú italnak az alkoholos változata volt, ami életben tartotta a Kapitóliumot a háború alatt, és ami elvben segített legyőzni a betegségeket. Coriolanus elvett egy kelyhet, és kiöblítette a száját egy korty poscával abban a reményben, hogy az eltünteti a káposztaszagot. De csak egy kortynyit engedélyezett magának. Az ital erősebb volt, mint sokan gondolták volna, és az elmúlt években végignézte, ahogy több végzős is bolondot csinál magából a mértéktelen fogyasztása miatt.

A világ még mindig gazdagnak hitte Coriolanust, noha az egyetlen valutája elbűvölő modora volt, amellyel bőkezűen elárasztotta környezetét, miközben végigment a zsúfolt termen. Az arcok felragyogtak, amikor barátságosan ráköszönt a diákokra és tanárokra egyaránt, a családtagjaik felől érdeklődött és bókokat ejtett el itt-ott.

– A körzeti elégtételről szóló előadása a mai napig kísért.

– Imádom a frufrudat!

– Hogy sikerült édesanyád gerincműtétje? Add át neki, hogy ő az én hősöm.

Az alkalomra felállított több száz párnázott szék mellett a pódiumhoz sétált. Satyria éppen valami vad sztorival szórakoztatott egy csapat akadémiai professzort és a viadal hivatalnokait. Bár csak az utolsó mondatot kapta el – „Nos, mondtam, sajnálom a parókáját, de maga ragaszkodott ahhoz, hogy majmot is hozzunk!” –, kötelességtudóan csatlakozott a nevetők kórusához.

– Ó, Coriolanus – dorombolt Satyria, miközben odaintette. – Itt van az én sztárnövendékem. – A fiú az elvárt módon arcon csókolta, és nyugtázta, hogy a tanára több pohár poscával előtte jár. Tényleg ideje lett volna megtanulnia féken tartani az alkoholfogyasztását, bár ugyanez az általa ismert felnőttek felére igaz volt. Az ivászat városi szintű járvánnyá vált. Ugyanakkor Satyria mindig szórakoztatóan viselkedett, és nem túl karót nyelten; egyike volt azoknak a professzoroknak, akik hagyták, hogy a diákok tegezzék őket. Most kicsit elhúzódott a fiútól, és végigmérte.

– Gyönyörű ing. Hol szerezted?

Coriolanus úgy pillantott az ingére, mintha meglepné a létezése, és a korlátlan lehetőségekkel rendelkező fiatalemberek vállvonogatásával válaszolt.

– A Snow-k szekrényei mélyek – felelte gőgösen. – Igyekeztem tisztelettudóan, de ünnepien öltözködni.

– Sikerült is. Mik ezek a rafinált gombok? – fogta meg Satyria az egyik mandzsettagombját. – Mozaikok?

– Azok? Nos, ez megmagyarázza, miért emlékeztet a személyzeti mosdóra – felelte Coriolanus, mire a nő barátai felkuncogtak. Pontosan erre a hatásra törekedett. Olyan benyomást akart kelteni, hogy azon ritka emberek egyike, akik külön mosdót tartanak fenn a szobalányuknak – ráadásul mozaikborításút –, ugyanakkor szerény, önironikus vicceket sütnek el a saját ingükkel kapcsolatban.

Satyria felé biccentett.

– Gyönyörű ruha. Új, ugye? – Első pillantásra látta, hogy ez ugyanaz a darab, amit a professzor mindig viselt az aratásnapokon, csak néhány fekete madártollal lett felfrissítve. De a nő értékelte az ingét, és viszonoznia kellett a kedvességét.

– Külön a mai napra csináltattam – felelte a megszólított, kapva a kérdésen. – Ha már a tizedik évforduló van.

– Elegáns – nyugtázta a fiú. Mindent egybevetve, nem alkottak rossz csapatot.

Az öröme kicsit alábbhagyott, amikor megpillantotta a gimnázium igazgatónőjét, Agrippina Sickle professzort; a nő izmos vállát bedobva küzdötte át magát a tömegen. Mögötte haladt a segédje, Sejanus Plinth, díszes pajzsot cipelt, amelyhez a csoportképeknél Sickle professzor asszony minden évben ragaszkodott. A háború végén kapta elismerésként, amiért sikeresen betartatta az Akadémia biztonsági előírásait a bombázások során.

Coriolanus figyelmét nem a pajzs vonta magára, hanem Sejanus öltözéke: a szolid szürke öltöny vakító fehér inggel és kasmírmintás nyakkendővel. A ruha szabása kecsessé tette a fiú magas, szögletes alakját. Az összeállítás stílusos volt, vadonatúj és pénzszagú. Pontosabban, bűzlött róla a háborús nyerészkedés. Sejanus apja egy második körzeti mesterember volt, aki az elnök mellé állt. Olyan vagyont szerzett a fegyverkereskedelemből, hogy kapitóliumi életet tudott vásárolni belőle a családjának. Plinthék most ugyanazokat az előnyöket élvezhették, amelyekért a legrégibb és leghatalmasabb családok nemzedékeken át dolgoztak. Példátlannak számított, hogy Sejanus, egy körzeti születésű fiú az Akadémián tanulhat, de az apja nagyvonalú adománya tette lehetővé a háború utáni újjáépítés nagy részét. Egy kapitóliumi születésű polgár azt várta volna cserébe, hogy róla nevezzenek el egy épületet. Sejanus apja csak a fia felvételét kérte.

Coriolanus szemében a Plinthek fenyegetést jelentettek mindarra, ami számára érték volt. A Kapitólium újgazdagjai már puszta jelenlétükkel is a régi világrendet rombolták. És ez azért volt különösen idegesítő, mert a Snow család is nagyrészt fegyverekbe fektette a vagyonát – de a Tizenharmadik Körzetben. Ott viszont a nagyszabású komplexumokat, a rengeteg gyárat és kutatóintézetet porrá bombázták. A Tizenharmadik Körzetre atomot dobtak, és még mindig életveszélyes volt a sugárzás. A kapitóliumi hadiipar átkerült a Második Körzetbe, és egyenesen Plinthék ölébe hullott. Amikor a Tizenharmadik Körzet végzetének híre eljutott a Kapitóliumba, Coriolanus nagyanyja nyilvánosan egy legyintéssel reagált, és azt mondta, hogy még szerencse, hogy sok más befektetésük is van. De nem volt.

Sejanus tíz éve jelent meg az iskola játszóterén. A szégyenlős, érzékeny fiú óvatosan figyelte a többi gyereket érzelmes tekintetével, barna szeme túl nagynak tűnt beesett arcában. Amikor elterjedt a híre, hogy a körzetekből érkezett, Coriolanus első reakciója az volt, hogy csatlakozott az osztálytársai igyekezetéhez, hogy pokollá tegyék az új fiú életét. De némi gondolkozás után inkább levegőnek nézte. Bár a többi kapitóliumi gyerek ezt úgy értelmezte, hogy rangján alulinak érzi a körzeti fattyú piszkálását, Sejanus úgy vette, ez rendes dolog volt Coriolanustól. Egyik nézőpont sem volt teljesen helytálló, de mindkettő megerősítette Coriolanus társadalmi státuszát.

A félelmetes testalkatú Sickle professzor benavigált Satyria köreibe, szétkergetve az alárendeltjeit a négy égtáj felé.

– Jó reggelt, Click professzor!

– Ó, Agrippina, remek. Nem felejtetted el a pajzsodat – felelte Satyria, miközben viszonozta az igazgatónő határozott kézfogását. – Aggaszt, hogy a fiatalok megfeledkeznek ennek a napnak a valódi jelentőségéről. Sejanus! Milyen elegáns vagy!

Sejanus megpróbálkozott egy meghajlással, amitől egy kósza hajtincse a szemébe hullott. Az esetlen pajzs a mellkasába vájt.

– Túl elegáns – tette hozzá Sickle professzor. – Mondtam neki, hogy ha egy pávakakasra vágynék, akkor felhívnám a kisállat-kereskedést. Az egyenruhájukban kellett volna jönniük. – Végigmérte Coriolanust. – Ez nem is rossz. Az apád régi díszuniformisinge?

Tényleg az lenne? Coriolanusnak fogalma sem volt. Halványan emlékezett az apjára egy lenyűgöző, érmekkel teleaggatott ünnepi szmokingban. Úgy döntött, hogy él a felkínált lehetőséggel.

– Köszönöm, hogy észrevette, professzor asszony. Átalakíttattam, nehogy azt sugalljam, hogy én is jártam a harctéren. De szerettem volna, ha ma ő is itt van velem.

– Nagyon stílszerű – felelte Sickle professzor. Utána Satyriára és a Békeőröknek, a nemzet katonáinak a közelmúltbéli bevetésére fordította a figyelmét a Tizenkettedik Körzetben, ahol a szánbányászok nem teljesítették a kvótát.

Mivel a tanáraik egymásra figyeltek, Coriolanus a pajzs felé biccentett.

– Reggeli edzés?

Sejanus savanyúan elmosolyodott.

– Mindig öröm, ha a szolgálatára lehetek.

– Ügyesen ki lett fényesítve – felelte Coriolanus. Sejanus megfeszült a célzásra; mi is ő, talpnyaló? Lakáj? Coriolanus pár pillanatra kétségek között hagyta, mielőtt eloszlatta volna őket.

– Én már csak tudom. Én gondoskodom Satyria összes boroskelyhéről.

Sejanus kicsit ellazult.

– Tényleg?

– Nem, nem igazán. De csak azért, mert erre még nem gondolt – egyensúlyozott Coriolanus óvatosan a lekezelés és a bajtársiasság között.

– Sickle professzor mindenre gondol. Soha nem habozik felhívni, legyen éjjel vagy nappal. – Sejanus mintha még folytatni akarta volna, de végül csak felsóhajtott. – És persze most, hogy végzek, közelebb költözünk az iskolához. Tökéletes időzítés, mint mindig.

Coriolanus hirtelen aggódni kezdett.

– Merrefelé?

– Valahova a Korzón. Hamarosan rengeteg palota a piacra kerül. A tulajdonosok nem tudják majd megfizetni az adókat, apám valami ilyesmit mondott. – A pajzs megkarcolta a padlót, és Sejanus felkapta.

– A Kapitóliumban nem adóztatják meg az ingatlanokat. Csak a körzetekben – felelte Coriolanus.

– Ez új törvény – tájékoztatta Sejanus. – Hogy több pénz legyen a város újjáépítésére.

Coriolanus megpróbálta elnyomni a lelkében feltörő pánikot. Új törvény. Ami megadóztatja a lakásukat. Mennyire? Már így is alig tudtak megélni Tigris éhbéréből, abból a kevéske katonai nyugdíjból, amit a nagyanyja kapott özvegyként boldogult férje Panemnek tett szolgálataiért és Coriolanus árvasági segélyéből, ami az érettségije után megszakad, hiába egy háborús hős fia. Ha nem tudják fizetni az adót, akkor elveszítik a lakásukat? Semmi másuk nem volt. Az ingatlan eladása sem segített volna; tudta, hogy a nagyanyja minden egyes négyzetméterére kölcsönt vett fel. Ha eladnák, nagyjából semmi nem maradna az árából. Akkor el kellene költözniük valami gyanús környékre, és be kellene olvadniuk a mocskos hétköznapi polgárok közé, rang nélkül, befolyás nélkül, méltóság nélkül. A nagyanyja belehalna a szégyenbe. Irgalmasabb lenne inkább kidobni az ablakon. Az legalább gyorsabban végezne vele.

– Jól vagy? – meredt rá Sejanus döbbenten. – Olyan fehér lettél, mint a meszelt fal.

Coriolanus visszanyerte az önuralmát.

– Szerintem a posca miatt. Felkavarodott tőle a gyomrom.

– Igen – helyeselt Sejanus. – Anyuka mindig lenyomta a torkomon a háború alatt.

Anyuka? Coriolanust olyasvalaki fosztja meg az őt illető helytől, aki „anyuka”-ként emlegeti az anyját? A káposzta és a posca visszatéréssel kezdték fenyegetni. Coriolanus mély levegőt vett, és nyugalmat kényszerített a gyomrára. Jobban utálta Sejanust, mint valaha azóta, hogy a jól táplált körzeti fiú először odaoldalgott mellé, kezében egy zacskó gumicukorral.

Meghallotta a csengőt, és látta, hogy diáktársai a pódiumhoz gyűlnek.

– Azt hiszem, most fogják kiosztani nekünk a kiválasztottakat – állapította meg Sejanus komoran.

Coriolanus követte a mentorok számára hatszor négyes csoportban felállított székekhez. Megpróbált nem gondolni a lakáskrízisre, és a feladatukra koncentrálni. Fontosabb volt, hogy kiválóan teljesítsen, mint valaha, és ehhez egy ambiciózus kiválasztottra volt szüksége.

Casca Highbottom dékán, akinek az Éhezők Viadala létrehozását köszönhették, személyesen felügyelte a mentorprogramot. Egy alvajáró lelkesedése sugárzott belőle, tekintete álomittas volt; szokás szerint telenyomta magát morflinggal. Egykor daliás alakja összement, bőre csupa ránc volt. Frissen rövidre nyírt haja és merev öltönye csak még inkább kiemelte szánalmas állapotát. A viadal feltalálásának köszönhetően még mindig szilárdan tartotta a helyzetét, de az a hír járta, hogy az Akadémia elnöksége kezdte elveszíteni a türelmét.

– Hahó – motyogta, egy gyűrött papírt lobogtatva a feje felett. – Most felolvasom a dolgokat. – A diákok elhallgattak, a fülüket hegyezték, hogy hallják a nagyterem zsivajában. – Felolvasok egy nevet, utána azt, hogy ki kapja meg. Rendben? Szóval, mehet. Egyes körzet, fiú, kapja… – Highbottom dékán a papírra hunyorított, erősen igyekezett koncentrálni. – Szemüveg – motyogta. – Elfelejtettem. – Mindenki az orrán trónoló szemüvegre meredt, és megvárták, hogy az ujjai rátaláljanak. – Á, meg is van. Livia Cardew.

Livia hegyes kis arcán széles vigyor terült el, és a lány diadalittasan a levegőbe öklözött, miközben éles hangján azt kiáltotta:

– Igen! – Mindig is hajlamos volt a felvágásra. Mintha a kedvező leosztást önmagának köszönhette volna, nem annak, hogy az anyja vezette a Kapitólium legnagyobb bankját.

Coriolanus elkeseredése egyre nőtt, ahogy Highbottom dékán végigbotladozott a listán, és az összes körzet fiúi és lányai mellé kiosztott egy mentort. Az elmúlt tíz évben kialakult egy mintázat. Az Első és Második Kapitólium-barátibb körzetekből több győztes került ki, illetve a Negyedik és a Tizenegyedik halászó-földművelő körzetek képviselői is komoly versenyzőknek számítottak. Coriolanus egy első vagy egy második körzetiben reménykedett, de egyiket sem kapta meg, és még idegesítőbbnek találta, hogy Sejanusnak a Második Körzet fiúját osztották ki. A Negyedik Körzet is a neve említése nélkül tűnt tova, és az utolsó valódi esélyét egy győztesre – a tizenegyedik körzeti fiút – Clemensia Dovecote kapta, az energetikai miniszter lánya. Clemensia Liviával ellentétben diplomatikusan nyugtázta jó szerencséjét, a válla mögé simította hollófekete haját, miközben lelkiismeretesen feljegyezte a kiválasztottja körzetét a jegyzetfüzetébe.

Valami nincs rendben, ha egy Snow, az Akadémia egyik legkiválóbb tanulója, nem kap méltó elismerést. Coriolanus kezdte úgy érezni, hogy megfeledkeztek róla – vagy talán valamiféle különleges pozíciót szántak neki? –, amikor mély elszörnyedésére Highbottom dékán azt motyogta:

– És végül, de nem utolsósorban a tizenkettedik körzeti lány… őt Coriolanus Snow kapja.

2.

A tizenkettedik körzeti lány? Létezik ennél nagyobb pofon? A Tizenkettedik Körzet a legkisebb körzet, a vicckörzet. Az ottani duzzadt ízületű gyerekek alulfejlettek, mindig meghalnak az első öt percben, és ha ez nem lenne elég… lány? Nem mintha lányok nem győzhetnének, de Coriolanusnak az Éhezők Viadala legnagyobbrészt a nyers erőről szólt, márpedig a lányok biológiailag kisebbek, gyengébbek a fiúknál, vagyis hátránnyal indulnak. Coriolanus soha nem volt Highbottom dékán szíve csücske – vicceskedve Kábíttomnak nevezte a barátai körében –, de nem számított tőle ekkora nyilvános megaláztatásra. Visszajutott volna hozzá a gúnyneve? Vagy ez csak annak a jele, hogy ebben az új világrendben a Snow család szép lassan láthatatlanná halványul?

Érezte, hogy vöröslik, lángol az arca, de igyekezett összeszedett maradni. A többi diák időközben felállt, és egymás közt beszélgettek. Neki is csatlakoznia kellett volna hozzájuk, úgy tennie, mintha a történteknek semmi jelentősége nem lenne, de képtelen volt megmozdulni. Csak annyi telt tőle, hogy jobbra fordította a fejét, a mellette ülő Sejanus felé. Kinyitotta a száját, hogy gratuláljon neki, de amikor meglátta a fiú arcán az alig leplezett elkeseredést, meggondolta magát.

– Mi az? – kérdezte. – Nem örülsz? A Második Körzet, a fiú… ez a resztli legjava.

– Elfelejtetted, hogy én is abba a resztlibe tartozom – felelte Sejanus rekedten.

Coriolanus elgondolkozott. Szóval a Kapitóliumban töltött tíz év és az ezáltal biztosított kivételezett lehetőségek mit sem értek Sejanus esetében. A fiú még mindig körzeti polgárként gondol magára. Micsoda szentimentális hülyeség!

Sejanus homloka ráncokba szalad a koncentrációtól.

– Biztos vagyok benne, hogy ezt apám kérvényezte. Mindig is rendet akart tenni a fejemben.

Nem kétséges, gondolta Coriolanus. A vén Strabo Plinth mély zsebét és befolyását komoly tisztelet övezte, még ha a származását nem is. És bár a mentorság elvben az érdemeken alapszik, itt egyértelműen megmozgatta valaki a szálakat.

A közönség elhelyezkedett a nézőtéren. A színpad hátuljában felgördült a függöny, és megjelent a teljes falat elfoglaló képernyő. Az aratást élőben közvetítették az összes körzetből, a keleti parttól a nyugati felé haladva, és az egész országban meg lehetett nézni. Ez azt jelentette, hogy a Tizenkettedik Körzettel indult a nap. Mindenki felállt, amikor Panem címere töltötte be a képernyőt, és megszólalt a Kapitólium himnusza.

Panem ékköve,

Hatalmas város,

Minden korban újként ragyogsz.

A diákok egy része nem tudta a szöveget, de Coriolanus, aki évekig hallgatta, ahogy a nagyanyja naponta kerékbe töri, erős hangon zengte el mindhárom versszakot, és ezért néhány elismerő biccentést is besöpört. Szánalmasnak érezte magát, de minden csepp elismerésre szüksége volt.

A címer eltűnt a képernyőről, és Ravinstill elnök jelent meg. Hajában ezüstcsíkok húzódtak, háború előtti egyenruhája emlékeztetőül szolgált arra nézve, hogy már jóval a lázadás és a Sötétség Napjai előtt ő irányította a körzeteket. Felolvasott egy rövid szakaszt a Hűtlenségi Egyezményből; a szöveg kifejtette, hogy az Éhezők Viadala háborús jóvátétel, a körzeti ifjak életét az elvesztett ifjú kapitóliumi életekért cserébe veszi el. Így lakolnak a lázadók árulásukért.

A viadalszervezők átváltottak a Tizenkettedik Körzet komor főterére, ahol egy ideiglenes színpad állt a Törvényszék épülete előtt. Az emelvényt immár Békeőrök vették körül. A köpcös, szeplős, reménytelenül divatjamúlt öltönyt viselő Lipp polgármester két zsák között álldogált. Mélyen beledugta a kezét a bal oldalán lévőbe, kihúzott belőle egy cédulát, de szinte rá se pillantott.

– A Tizenkettedik Körzet lány kiválasztottja Lucy Gray Baird – mondta a mikrofonba. A kamera végigsepert a szürke, éhes arcokon, szürke, alaktalan ruháikban, a kiválasztottat keresve. Mozgolódás támadt, a kamera ráközelített, ahogy néhány lány elhátrál a balszerencsés kiválasztott mellől.

Láttára a közönség meglepetten levegő után kapott.

Lucy Gray Baird kihúzta magát szivárványszínű fodrokból álló, egykor elegáns, de immár elrongyolódott ruhájában. Sötét, göndör haját összefogva viselte, frizuráját ernyedt vadvirágok díszítették. Színes öltözéke úgy magára vonta a tekintetet, mint egy csapzott pillangó a molylepkék között. A lány nem egyenesen a színpad felé indult, hanem a jobb oldalán álló lányok közé furakodott.

Minden nagyon gyorsan történt. Keze elsüllyedt a csípőjén hullámzó fodrok között, a zsebénél vonaglani kezdett valami élénkzöld, majd megvillant egy gúnyosan vigyorgó vörös hajú lány gallérjánál, aztán a lány suhogó szoknyával továbbfurakodott. A kamera az áldozaton időzött; arcáról eltűnt a vigyor, és kiült helyére a rémület. Sikoltozva a földre omlott, miközben a polgármester kiáltozni kezdett. A támadó még mindig a tömegben furakodott, épp az emelvény felé siklott, vissza se nézett rá.

A Heavensbee nagyteremben megélénkült a közönség, az emberek a szomszédjukat kezdték bökdösni.

– Láttad ezt?

– Mit dobott a ruhájába?

– Egy gyíkot?

– Szerintem kígyó volt az!

– Megölte?

Coriolanus végignézett a tömegen, és felszikrázott benne némi remény. Szánalmas kiválasztottja, a resztli viselkedése felkeltette a Kapitólium figyelmét. Ez jó, nem? Az ő segítségével talán meg is őrizheti, és Coriolanus tiszteletre méltó alakítássá formálhatja a megaláztatását. Így vagy úgy, de a sorsuk visszavonhatatlanul összefonódott.

Odafent, a képernyőn Lipp polgármester leszáguldott az emelvény lépcsőjén, és áttolakodott az összegyűlt lányokon, amíg a földön fekvőhöz nem ért.

– Mayfair! Mayfair! – kiáltott fel. – A lányomnak segítségre van szüksége! – A lány mellől elhúzódtak a többiek, és bár történt néhány erőtlen próbálkozás, azokat is megakadályozta a lány végtagjainak csapkodása. A polgármester pont akkor ért a kiürült területre, amikor az apró, irizáló zöld kígyó kiszabadult a ruha fodrai közül, és besiklott a tömegbe, mire mindenki sikoltozni és ugrálni kezdett. Ahogy a kígyó eltűnt, Mayfair is megnyugodott, de zaklatottsága helyét azonnal átvette a szégyen. Egyenesen a kamerába nézett, amikor rájött, hogy Panem összes polgára őt nézi. Egy kéz megpróbálta megigazítani a hajában a félrecsúszott masnit, egy másik a ruhája után nyúlt, amely összekoszolódott a mindent beborító szénportól, és elszakadt a lány hadonászásától. Az apja felsegítette, és ekkor nyilvánvalóvá vált, hogy Mayfair bevizelt. A férfi levette a zakóját, ráterítette, és átadta a lányt egy Békeőrnek, aki kikísérte. A polgármester ezután visszatért a színpadra, és gyilkos tekintettel meredt a Tizenkettedik Körzet legújabb kiválasztottjára.

Coriolanusnak, miközben azt figyelte, ahogy Lucy Gray Baird felmegy a színpadra, rossz érzése támadt. Lehetséges volna, hogy a lány mentálisan instabil? Volt benne valami halványan ismerős, de felkavaró. Azok a málnarózsaszín, királykék és pitypangsárga fodrok…

– Úgy néz ki, mintha most jött volna a cirkuszi porondról – jegyezte meg az egyik lány. A többi mentor egyetértően mormogott.

Ez az. Coriolanus előásta az emlékeiből kora gyermekkora cirkuszi élményeit. Zsonglőrök és akrobaták, bohócok és puffos ujjú ruhákban táncoló lányok pörögtek előtte, miközben az agya megmámorosodott a vattacukortól. Az, hogy a kiválasztottja egy ilyen vidám öltözéket választott az év legkomorabb eseményére, arra utalt, van itt más furcsaság is az egyszerű józan ítélőképesség hiányán túl.

Ekkorra kétségkívül letelt a Tizenkettedik Körzet aratására megszabott képidő, de a kiválasztott fiú még mindig nem volt meg. Ennek ellenére Lipp polgármester, miután visszament a színpadra, ügyet sem vetett a cédulákat rejtő zsákokra, hanem egyenesen a lány kiválasztott felé indult, és olyan erősen pofon vágta, hogy a lány térdre rogyott. A polgármester felemelte a kezét, hogy ismét megüsse, de két Békeőr közbelépett: elkapták a karját, és megpróbálták visszaterelni a feladatához. Amikor ellenállt, akkor bevonszolták a Törvényszék épületébe. A ceremónia megakadt.

A figyelem a színpadon lévő lányra terelődött. Amikor a kamera ráközelített, Coriolanusban újabb kétségek ébredtek, épeszű-e a lány. Fogalma sem volt, hogyan vehetett sminkszereket, mivel ezek a Kapitóliumban is csak a közelmúltban váltak ismét beszerezhetővé, de a szemét kék festék emelte ki, szemhéja feketével volt kihúzva, arcát pirosító, ajkát pedig kicsit zsíros benyomást keltő vörös színezte. Itt, a Kapitóliumban ez a smink merésznek számított volna. A Tizenkettedik Körzetben illetlennek. Lehetetlenség volt nem a lányt nézni, ahogy a szoknyáját simogatta a pódiumon, kényszeresen egyengetve a fodrokat. Csak akkor emelte fel a kezét, hogy megérintse a foltot az arcán, amikor az öltözéke már teljesen rendezetté vált. Alsó ajka kicsit megremegett, szeméből pedig kis híján kicsordultak a könnyek.

– Ne sírj – suttogta Coriolanus. Utána észbe kapott, és idegesen körülnézett, de azt látta, hogy a többi diák megbűvölten mered a képernyőre. Arcukon aggodalom tükröződött. A lány minden furcsasága ellenére elnyerte rokonszenvüket. Fogalmuk sem volt arról, kicsoda, és miért támadt Mayfairre, de ki ne vette volna észre, milyen rosszindulatú az a vigyorgó teremtés, és milyen brutális az apja, hogy laposra akar verni valakit, akit éppen most ítélt halálra.

– Lefogadom, hogy megbundázták – mondta Sejanus csendesen. – Nem is az ő neve volt a papíron.

Amikor a lány már majdnem elveszítette a harcot a könnyei ellen, furcsa dolog történt. Valahol a tömegben énekelni kezdett egy hang. Fiatal hang volt, fiúé vagy lányé, de olyan erős, hogy betöltötte a néma teret.

Nem vehetik el a múltam,

Nem vehetik el a történetem.

Egy szélfuvallat fútt végig a színpadon, és a lány lassan felemelte a fejét. Valahol a tömegben egy másik, mélyebb, egyértelműen férfias hang is megszólalt.

Nem vehetik el apámat,

De a nevét nem tudhatom.

Lucy Gray Baird ajkán egy mosoly árnyéka futott át. A lány hirtelen felállt, a színpad közepére masírozott, megragadta a mikrofont, és elengedte magát.

Semmi, amit elvehetnek tőlem, nem ér annyit, hogy megtartsam.

Szabad kezével beletúrt a ruhája fodrai közé, egyik oldalról a másikra kezdte lengetni, és hirtelen minden értelmet nyert – a jelmeze, a sminkje, a frizurája. Bárki is volt, az elejétől fogva előadásra készült. Szép hangja volt, élénk és tiszta a magas részeknél, rekedtes és gazdag a mélyeknél, és magabiztosan mozgott.

Nem vehetik el a bűbájom,

Nem vehetik el a humorom.

Nem vehetik el a vagyonom,

Mert arra nincs gondom.

Semmi, amit elvehetnek tőlem, nem ér annyit, hogy megtartsam.

Az éneklés hatására mintha megváltozott volna, és Coriolanus már nem találta olyan felkavaró jelenségnek. Volt benne valami izgalmas, sőt, vonzó. A kamera magába itta, ahogy a színpad elejéhez sétált, és édesen, pimaszul a közönség fölé hajolt.

Azt hiszed, hogy így van rendjén,

Elveheted, mi az enyém.

Azt hiszed, hogy te parancsolsz,

Hogy megváltoztathatsz, átalakíthatsz,

Csalódni fogsz, ha ez a célod,

Mert…

Ezzel ismét elindult, végiglibbent a színpadon, egyenesen a Békeőrök orra előtt, amelyek némelyike nehezen tudta elfojtani a mosolyát. Egyikük sem mozdult, hogy megállítsa.

Nem vehetik el a pimaszságom,

Nem vehetik el a hangom.

Megcsókolhatják a seggem,

Én meg fogom a kalapom.

Semmi, amit elvehetnek tőlem, nem ér annyit, hogy megtartsam.

A Törvényszék ajtaja kivágódott, és a Békeőrök, akik elvezették a polgármestert, kirontottak rajta a színpadra. A lány előrenézett, de látszott rajta, hogy tisztában van a helyzettel. A színpad túlsó vége felé tartott a hatásos fináléhoz.

Nem, uram,

Amit elvehetnek tőlem, az nem ér annyit,

Vedd el, mert ingyen adom. Nem is számít.

Semmi, amit elvehetnek tőlem, nem ér annyit, hogy megtartsam.

Sikerült még egy csókot dobnia a levegőbe, mielőtt elkapták.

– A barátaim Lucy Graynek szólítanak, remélem, ti is annak fogtok! – kiáltott fel. Az egyik Békeőr kicsavarta a kezéből a mikrofont, miközben a másik felkapta a lányt, és a színpad közepére cipelte. A lány úgy integetett, mintha fergeteges taps csengene körülötte, nem halotti csend.

Pár pillanatra a Heavensbee nagyterem is néma maradt. Coriolanusban felmerült, hogy talán hozzá hasonlóan a többiek is abban reménykednek, hogy folytatódik az ének. Utána mindenki egyszerre kezdett beszélni, először a lányról, majd arról, hogy ki az a szerencsés mentor, aki megkapta. A többi diák a nyakát nyújtogatta, páran a magasba emelték a hüvelykujjukat, mások irigy pillantásokat vetettek rá. Coriolanus csodálkozó mosollyal ingatta a fejét, de a lelke felragyogott. A hó felül landol.

A Békeőrök visszaterelték a polgármestert, és beálltak a két oldalára, hogy elejét vegyék a további konfliktusoknak. Lucy Gray ügyet sem vetett a férfira, az előadása során láthatóan ismét feltámadt benne az önérzet. A polgármester dühösen bámult a kamerába, miközben beledugta a kezét a másik zsákba. Több cédulát is kihúzott, néhány leesett a színpadra, de egy a kezében maradt, erről olvasta fel a nevet:

– A tizenkettedik körzeti fiú Jessup Diggs.

A téren álló ifjak mozgolódni kezdtek, és utat adtak Jessupnak. A fiú fekete haja magas homlokára tapadt. A tizenkettedik körzeti kiválasztottak mércéjével szép példánynak számított, az átlagnál nagyobb volt, és erősnek tűnt. Koszos ruhája arra utalt, hogy beállt dolgozni a bányába. A jelek szerint tett némi kísérletet a mosakodásra, mert az arca közepe ovális alakban tiszta volt, de körülötte fekete, és a körme is szénporos maradt. A fiú esetlenül felballagott a lépcsőn, hogy elfoglalja a helyét. Amikor a polgármester közelébe ért, Lucy Gray előrelépett, és kezet nyújtott neki. A fiú habozott, majd megrázta. Lucy Gray elsétált előtte, jobb keze helyett a ballal fogta meg a másik kezét, és ahogy ott álltak kézen fogva, pukedlizett egyet, társát is meghajlásra késztetve. A Tizenkettedik Körzet közönsége szórványosan tapsolni és éljenezni kezdett, aztán a Békeőrök megmozdultak, és az aratási közvetítés a Nyolcadik Körzetre váltott.

Coriolanus úgy tett, mintha lebilincselné a Nyolcadik, Hatodik és Tizenegyedik Körzetben a kiválasztottak kisorsolását közvetítő műsor, de az agyában már a Lucy Gray Baird megszerzésével kapcsolatos következmények zakatoltak. Ez a lány ajándék, ezt tudta, és úgy is kell kezelnie. De hogyan használhatná ki a legjobban a látványos belépőt? Hogyan facsarhat ki némi sikert egy ruhából, egy kígyóból, egy dalból? A kiválasztottakat nagyon rövid időre láthatja majd a közönség, mielőtt a viadal megkezdődik. Hogyan csiholhatna ki érzelmeket a hallgatóságból a lány, és ezáltal saját maga iránt is, egyetlen interjú alatt? Csak fél füllel hallotta a többi, legnagyobbrészt szánalmas kiválasztottat, de megjegyezte az erősebbeket. Sejanus egy nagydarab fickót kapott a Második Körzetből, és Livia első körzeti fiúja is esélyes versenyzőnek tűnt. Coriolanus lánya egészséges benyomást keltett, de karcsú termete inkább táncra, semmint közelharcra tűnt alkalmasnak. De azt lefogadta volna, hogy gyorsan tud futni, és az is fontos.

Ahogy az aratásnap a végéhez közeledett, ételszag kezdett terjengeni a közönség fölé a svédasztal felől. Frissen sült kenyér. Hagyma. Hús. Coriolanus nem tudta elnyomni a gyomra korgását, és megkockáztatott még néhány korty poscát, hogy elnémítsa. Rátört az izgalom, a szédülés és a farkaséhség. Miután a képernyő elsötétült, minden önuralmát be kellett vetnie, hogy ne rohanjon oda a svédasztalhoz.

Életét az éhséggel folytatott végeérhetetlen küzdelem határozta meg. A legelső éveit, a háború előttieket még nem, de azóta minden napja csatává, alkudozássá, játszmává vált. Hogyan tarthatja legkönnyebben távol az éhséget? Egyen meg mindent egy étkezés alatt? Vagy egyenletesen ossza be a nap során falatokra és morzsákra? Falja be, vagy rágjon minden falatot pépessé? Mindez csak elmejáték volt, arra szolgált, hogy elterelje a figyelmét a tényről, miszerint soha nem jut elég. Soha senki nem fogja hagyni, hogy jusson elég.

A háború során a lázadók tartották ellenőrzésük alatt az élelmiszer-termelő körzeteket. A Kapitólium módszerét felhasználva megpróbálták élelemmel – vagyis annak hiányával – megadásra kényszeríteni magát a Kapitóliumot. De azóta ismét fordult a kocka, mert a Kapitólium tartotta kezében a készleteket, sőt, még ennél is továbbment: az Éhezők Viadalával még meg is forgatta a kést a körzetek szívében. A viadal erőszakossága mögött néma kínszenvedés húzódott, amelyet mindenki megtapasztalt Panemben: a kétségbeesett vágy annyi táplálék iránt, amennyi átsegíti az embert a következő napkeltéig.

Ez a kétségbeesés még a tekintélyes kapitóliumi polgárokat is szörnyetegekké változtatta. Azok, akik holtan estek össze az éhségtől az utcán, egy kegyetlen tápláléklánc elemeivé váltak. Egy téli éjszakán Coriolanus és Tigris kiosontak otthonról, hogy begyűjtsenek pár faládát, amelyet korábban vettek észre egy sikátorban. Útközben három holttest mellett is elhaladtak, és az egyikben felismerték Crane-ék fiatal szobalányát, aki olyan kedvesen szolgálta fel a teát a délutáni vendégségeken. Sűrű, vizes pelyhekben eleredt a hó, és azt hitték, hogy az utcák üresek, de hazafelé egy vastagon beöltözött alak miatt el kellett bújniuk egy sövény mögött. Végignézték, ahogy a szomszédjuk, Nero Price, a vasútipar titánja lefaragja a szobalány lábát egy rettenetes késsel. Letépte a nő derekáról a szoknyát, beletekerte a levágott lábat, majd bevetette magát az otthona felé vezető egyik sikátorba. Az unokatestvérek soha nem beszéltek erről, még egymás között sem, de a jelenet – a Price arcát eltorzító vademberi kifejezés, a levágott végtag végén fityegő fehér bokalánc, fekete cipő, és a rettenetes felismerés, hogy immár ő is tápláléknak tekinthető – beleégett Coriolanus emlékezetébe.

Coriolanus a háború elején nagymadám előrelátásának tulajdonította, hogy sikerült megőriznie fizikai egészségét és erkölcsi ítélőképességét. A szülei meghaltak, Tigris is elárvult, és mindkét gyermek a nagyanyjával élt. A lázadók lassan, de állhatatosan haladtak a Kapitólium felé, bár az arrogancia miatt ezt szélesebb körben nem ismerték el a városban. Az élelmiszerhiány miatt még a leggazdagabbak is a feketepiacra szorultak rá. Így találta magát Coriolanus egy valaha trendi éjszakai szórakozóhely bejáratánál egy késő októberi délutánon; egyik kezével egy kis piros kézikocsi fogantyúját markolta, a másik a nagyanyja kesztyűs kezét fogta. A csípős idő a telet idézte, fejük felett komor, szürke felhőtakaró borította az eget. Pluribus Bellt akarták meglátogatni; az idős férfi citromsárga lencséjű szemüveget és a derekáig érő fehér, rizsporos parókát viselt. Ő és a partnere, a zenész Cyrus voltak a klub tulajdonosai, de immár mindenfélét árusítottak is a hátsó bejáratnál. Snow-ék egy láda sűrített tejet szerettek volna, mert a friss áru már hetekkel azelőtt eltűnt, de Pluribus azt mondta, elfogyott a készlete. Viszont akkor érkezett hozzájuk több láda limabab, ott tornyosult mögötte a tükrös színpadon.

– Évekig eláll – biztosította Pluribus a nagymadámot. – Úgy tervezem, hogy húsz ládát félreteszek saját magamnak.

Coriolanus nagyanyja felnevetett.

– Milyen szörnyű!

– Nem, kedvesem. Az lenne szörnyű, ami enélkül történne – felelte Pluribus.

Nem részletezte, mire gondolt, de nagymadám abbahagyta a nevetést. Coriolanusra pillantott, és a keze egy pillanatra ökölbe szorult. A mozdulata akaratlannak tűnt, szinte görcsszerűnek. Utána ismét a ládákra nézett, és mintha támadt volna egy ötlete.

– Mennyit tud nélkülözni? – kérdezte a klub tulajdonosát. Coriolanus hazahúzott egy ládányi limababot a kiskocsiján, a többi huszonkilenc pedig késő éjszaka érkezett meg, mivel az élelmiszer-felhalmozás törvényellenesnek számított. Cyrus és barátai felcipelték a ládákat a lépcsőn, és feltornyozták őket a fényűzően berendezett nappali közepén. A kupac tetejére egyetlen doboz sűrített tejet tettek, átadták Pluribus üdvözletét, majd jó éjszakát kívántak nekik. Coriolanus és Tigris segítettek a nagymadámnak elrejteni a ládákat a szekrényekben, a puccos gardróbokban, még a régi állóórában is.

– Ki fogja ezt mind megenni? – kérdezte a kisfiú. Akkor még néha került a tányérjára szalonna, csirke és egy-egy szelet sült oldalas is. Tej csak szórványosan, de sajt volt bőven, és vacsoránál mindenképpen számíthatott valamilyen desszertre, még ha csak lekváros kenyérre is.

– Egy részét mi. Valamennyit pedig talán el tudunk cserélni – felelte nagymadám. – Ez a mi kis titkunk lesz.

– Én nem szeretem a babot – duzzogott Coriolanus. – Legalábbis azt hiszem.

– Majd szólunk a szakácsnak, hogy keressen egy jó receptet – válaszolta a nagymadám.

De a szakácsot behívták katonának, utána meghalt influenzában. Nagymadám, mint kiderült, azt sem tudta, hogy kell begyújtani a tűzhelybe, nemhogy elkészíteni egy receptet. A nyolcéves Tigrisnek kellett megfőznie a babot, utána levest, utána azt a felvizezett löttyöt, amin a háború alatt tengődtek. Limabab. Káposzta. Kenyérfejadag. Ezeken éltek napról napra, évekig. Ez biztosan hatással volt a fejlődésére. Biztosan magasabb lett volna, szélesebb vállú, ha többet ehetett volna. De az értelmi fejlődésével nem lett baj; legalábbis ebben reménykedett. Bab, káposzta, barna kenyér. Coriolanus meggyűlölte ezeket az ennivalókat, de életben tartották, és megóvták a szégyentől és attól, hogy az utcai holttestek kannibáljává váljon.

Lenyelte a száját betöltő nyálat, és az Akadémia címerével díszített aranyszegélyes tányérért nyúlt. A Kapitóliumban még a legszűkösebb esztendőkben sem volt hiány előkelő étkészletekből, és Coriolanus nem egy káposztalevelet fogyasztott el otthon elegáns porcelánból. Begyűjtött egy vászon asztalkendőt, egy villát, egy kést. Amikor megemelte az első ezüsttál fedelét, a felcsapó gőz körbejárta a száját. Hagymapüré. Vett belőle egy szerény kanállal, és igyekezett nem nyáladzani. Főtt krumpli. Sütőtök. Sült sonka. Forró zsemlék, egy kis adag vaj. Belegondolva, két kis adag vaj. Egy teli tányér, de nem telhetetlen adag. Egy kamasz fiú számára semmiképpen.

Lerakta a tányérját az asztalra Clemensia mellett, és elindult desszertet szerezni a kocsiról, mert az előző évben hamar elfogyott, és ő lemaradt a tápiókapudingról. A szíve nagyot dobbant, amikor meglátta az almás pitét; minden szeletet kis Panem-papírzászló díszített. Pite! Mikor evett ilyesmit utoljára? Éppen egy közepes szeletért nyúlt, amikor valaki az orra alá dugott egy tányért egy hatalmas szelettel.

– Ugyan, vegyél már egy nagyot! Egy hozzád hasonló, növésben lévő fiú elbír vele.

Highbottom dékán szeme csipás volt, de eltűnt belőle a reggeli üvegesség. Sőt, tekintete meglepően élesen szegeződött Coriolanusra.

Ő elvette a tányért egy olyan mosoly kíséretében, amelyről remélte, hogy kisfiúsan kedves.

– Köszönöm, uram. Egy kis pite sohasem jön rosszul.

– Igen, élvezeteknek soha nem nehéz hódolni – felelte a dékán. – Ezt én tudom a legjobban.

– Gondolom, nem, uram. – Ez rosszul jött ki. Coriolanus helyeselni szándékozott az élvezeteket illetően, de ez úgy hangzott, mintha rosszindulatú megjegyzést akarna tenni a dékán jellemére.

– Gondolod, nem. – Highbottom dékán összeszűkült szemmel tovább bámulta a fiút. – Szóval, Coriolanus, mik a terveid a viadal utánra?

– Abban reménykedem, hogy egyetemre mehetek – érkezett a válasz. Milyen furcsa kérdés! A tanulmányi eredményei ezt biztosan egyértelművé teszik.

– Igen, láttam a nevedet a díjak várományosai között – nyugtázta Highbottom dékán. – De ha egyet sem kapsz?

Coriolanus dadogni kezdett.

– Hát, akkor… akkor természetesen kifizetjük a tandíjat.

– Tényleg? – Highbottom dékán felnevetett. – Nézzenek csak oda! Itt állsz a szedett-vedett ingedben, a kinőtt cipődben, és próbálod tartani magad… Peckesen masírozol a Kapitóliumban, pedig szerintem már egy bilitek sem maradt. Az egyetem még egy díjjal együtt is alig menne, és még azt sem kaptad meg, ugye? Szóval, engem az érdekelne, hogy akkor mi lesz veled. Akkor mihez kezdesz?

Coriolanus akaratlanul is körülnézett, ki hallhatta meg ezeket a rettenetes szavakat, de a legtöbben éppen egymással társalogtak falatozás közben.

– Ne aggódj… senki sem tudja. Vagyis szinte senki. Jó étvágyat a pitéhez, fiú. – Highbottom dékán anélkül sétált el, hogy magának is kivett volna egy szeletet.

Coriolanus mit sem szeretett volna jobban, mint eldobni a süteményt és a kijárat felé rohanni, ehelyett óvatosan visszarakta a túlméretezett szeletet a zsúrkocsira. A gúnynév. Csak arról lehet szó, hogy a gúnynév visszajutott Highbottom dékánhoz, Coriolanus szerzői minőségének említésével együtt. Ez ostobaság volt a részéről. A dékán még most is túl nagy hatalmú ahhoz, hogy nyilvánosan nevetségessé tegyék. De tényleg olyan rettenetes lenne? Az összes tanárnak van legalább egy gúnyneve, nagy részük még kevésbé hízelgő. És nem arról volt szó, hogy Kábíttom olyan nagyon igyekezett volna eltitkolni rossz szokását. Mintha direkt kiprovokálta volna, hogy elítéljék. Lehetséges volna, hogy valamilyen más okból gyűlöli ennyire Coriolanust?

Bármiről is volt szó, a fiúnak rendeznie kellett az ügyet. Nem kockáztathatta a díjat egy ilyen apróság miatt. Azt tervezte, hogy az egyetem után valamilyen jövedelmező szakmája lesz. De végzettség nélkül milyen ajtók nyílnának meg előtte? Megpróbálta elképzelni a jövőjét valamiféle alacsony szintű városi állásban… amint mit csinál? A körzetek szénelosztását felügyeli? Genetikai szörnyszülöttek ketreceit takarítja a mutációs laboratóriumokban? Adót szed be Sejanus Plinthtől a Korzón álló palotájában, ő maga meg valamilyen patkánylyukban él ötven utcára a városközponttól? Már ha szerencséje van! A Kapitóliumban nehéz volt munkát találni, és ő csak egy pénztelen, az Akadémián végzett diák lenne, semmi több. Hogy éljen? Kölcsönökből? Adósnak lenni a Kapitóliumban történelmileg egyenes utat jelentett a Békeőrséghez, és az húszéves elköteleződést jelentett volna, ki tudja, hol. Akkor elvinnék valami rettenetes, isten háta mögötti körzetbe, ahol az emberek alig többek az állatoknál.

A korábban ígéretesnek tűnő nap kezdett romokba dőlni. Először a veszély, hogy elveszítheti a lakhatását, utána a legalantasabb kiválasztott hozzárendelése – aki, mélyebben belegondolva biztosan hibbant –, és most a felfedezés, hogy Highbottom dékán gyűlöli annyira, hogy megvonja tőle a díjakra való esélyét, és arra kárhoztassa, hogy a körzetekben éljen!

Mindenki tudja, mi lesz azokkal, akik a körzetekbe mennek. Leírják őket. Elfelejtik. A Kapitólium szemében gyakorlatilag meghalnak.

3.

Coriolanus ott állt az üres vasúti platformon a kiválasztottja érkezésére várva, és hüvelyk- és mutatóujja között óvatosan egy hosszú szárú fehér rózsát egyensúlyozott. Tigris ötlete volt, hogy vigyen a lánynak ajándékot. Az unokanővére nagyon késő éjszaka ért haza az aratás napján, de Coriolanus megvárta ébren, hogy tanácskozhasson vele, hogy elmondhassa neki a megaláztatásait és a félelmeit. Tigris nem hagyta, hogy a beszélgetés elkeseredésbe fúljon. Az unokaöccse megkapja a díjat; meg kell kapnia! És ragyogó pályafutása lesz az egyetemen. Ami a lakást illeti, előbb ki kell deríteniük a konkrétumokat. Lehetséges, hogy rájuk nem vonatkozik az adó, vagy ha mégis, talán nem olyan hamar. Az is lehet, hogy össze tudják kaparni valahogy. De ezzel ő ne foglalkozzon. Csak az Éhezők Viadalával, és azzal, hogy kovácsolhat belőle sikert.

Fabricia aratásnapi buliján mindenki megőrült Lucy Gray Bairdért, mesélte Tigris. A kiválasztott „sztárkvalitásokkal” rendelkezik, jelentették ki Fabricia barátai, miközben részegen szürcsölték a poscájukat. Az unokatestvérek egyetértettek abban, hogy jó benyomást kell gyakorolniuk a lányra, hogy az hajlandó legyen együttműködni Coriolanusszal. A fiúnak nem úgy kell kezelnie, mint egy elítéltet, hanem úgy, mint a vendégét. Coriolanus úgy döntött, hogy kora reggel üdvözli az állomáson. Így hamarabb belevághat a feladata teljesítésébe, továbbá lehetősége nyílik elnyerni a lány bizalmát.

– Képzeld el, mennyire félhet, Coryo – mondta Tigris. – Milyen egyedül érezheti magát! Ha a helyében lennék, bármi, amiből úgy érezném, hogy törődsz velem, nagyon sokat számítana. Nem, nem is csak a törődés. Hanem ha azt éreztetnéd, hogy értékes vagyok. Vigyél neki valamit, akár csak szimbolikusan, ami azt jelzi, hogy értékesnek tartod.

Coriolanusnak a nagyanyja rózsái jutottak eszébe, amelyeket még mindig nagyra tartottak a Kapitóliumban. Az öregasszony fáradhatatlanul gondozta őket mind a tetőkertben, mind a szabad ég alatt, mind egy kis üvegházban. Úgy őrizte a virágokat, mintha drágakövek lennének, így hát elég sokat kellett győzködni ezért a szépségért.

– Rokonszenvet kell ébresztenem benne. Ahogy mondani szoktad, a rózsák minden ajtót megnyitnak.

Az, hogy a nagyanyjuk engedett, mutatta, mennyire aggódhat a helyzetük miatt.

Két nap telt el az aratás óta. A városban megmaradt az elviselhetetlen hőség, és bár éppen hogy csak elmúlt hajnal, a vasútállomás már izzott. Coriolanus feltűnőnek érezte magát a széles, kihalt peronon, de nem kockáztathatta, hogy lemaradjon a lány vonatáról. Csak annyit tudott meg az alsó szomszédjuktól, a Játékmestersegéd Remus Dolittle-től, hogy a szerelvénynek szerdán kell megérkeznie. Remus nemrég végzett az egyetemen, és a családja minden követ megmozgatott, hogy megszerezze neki ezt a posztot. Az állás éppen hogy csak eleget fizetett, de ugródeszkaként szolgálhatott a jövőben. Coriolanus az Akadémián is érdeklődhetett volna, de nem tudta, mit szólnának hozzá, hogy ki akar menni a vonat elé. Semmilyen erre vonatkozó szabályról nem tájékoztatták, ám úgy gondolta, a legtöbb osztálytársa csak másnap készül találkozni a kiválasztottakkal, az Akadémia által felügyelt rendezvényen.

Eltelt egy óra, majd kettő, és még mindig nem jött semmiféle vonat. A nap kegyetlenül tűzött az állomás mennyezetének üveglapjaira. Coriolanus hátán verejték csorgott végig, és a rózsa, amely reggel még olyan méltóságteljes benyomást keltett, megadóan elkezdte meghajtani magát. A fiúban felmerült, nem volt-e eleve elvetélt ötlet ez az egész, és úgysem kap érte köszönetet, hogy így fogadja a lányt. Egy másik lány, egy átlagos le lenne nyűgözve, de Lucy Gray Bairdben semmi átlagos nem volt, sőt. Egy olyan lány, aki ilyen vakmerő előadásra képes közvetlenül a polgármester pofonja után, és azután, hogy bedobott egy mérges kígyót egy másik lány ruhájába, kicsit ijesztőnek tűnt. Azt persze Coriolanus nem tudhatta, hogy a kígyó tényleg mérges volt-e, de mindenki azt feltételezte, nem? Az a lány egyszerűen rémisztő. Ő meg itt áll az egyenruhájában, egy rózsát szorongatva, mint egy szerelmes kisiskolás, abban reménykedve… miben is? Hogy a lány kedvelni fogja? Megbízik benne? Nem öli meg első látásra?

Az együttműködése létfontosságú lesz. Satyria előző nap gyűlést tartott a mentoroknak, amelyen részletezték az első feladatukat. A kiválasztottak régebben egyenesen az arénába mentek másnap reggel, azután, hogy mind megérkeztek, de most, hogy az Akadémia tanulóit is bevonták az eseménybe, tovább tartottak az előkészületek. A végső döntés értelmében minden mentornak ki kell kérdeznie a kiválasztottját, és mindegyik öt percet kap egy élő televíziós műsorban, hogy bemutassa az illetőt Panemnek. Ha az emberek drukkolhatnak valakinek, akkor érdekük fűződik az Éhezők Viadala megtekintéséhez. Ha minden jól megy, a viadalt főműsoridőben fogják adni – még az is lehet, hogy felkérik a mentorokat, nyilatkozzanak a kiválasztottakról a műsorban. Coriolanus megfogadta, hogy az ő öt perce lesz az este fénypontja.

Még egy óra tovavánszorgott. Coriolanus már éppen feladta volna, amikor egy vonatkürt zengett fel mélyen az alagútban. A háború első néhány hónapjában ez a hang az apja érkezését jelezte a csatamezőről. Az apja úgy érezte, hogy lőszermágnásként a katonai szolgálata megerősíti a helyzetét a családi vállalkozásban. Rendkívüli taktikai érzékének, kötélidegeinek és tekintélyt parancsoló megjelenésének köszönhetően gyorsan lépkedett felfelé a rangsorban. A Snow család, hogy látványosan kinyilvánítsák elhivatottságukat a Kapitólium céljai iránt, mindig teljes létszámban kivonult az állomásra, a bársonyöltönyös Coriolanusszal együtt, a családfő érkezésére. Egészen addig a napig, amikor a vonat csak a rossz hírt hozta meg, miszerint egy lázadó golyója célba talált. A Kapitóliumban nehéz lett volna olyan helyszínt kijelölni, ami ne lett volna köthető valami nagyobb tragédiához, de ez az emlék különösen fájó volt. Coriolanus nem mondhatta, hogy mély szeretet fűzte távolságtartó, szigorú apjához, de egyértelműen biztonságban érezte magát mellette. A halála olyan félelmet és sebezhetőséget ébresztett benne, amit azóta sem tudott leküzdeni.

A vonatkürt végig szólt, miközben a vonat berobogott az állomásra, majd csikorogva megállt. Rövid szerelvény volt, egy mozdonnyal és két kocsival. Coriolanus megpróbálta kivenni a kiválasztottja alakját valamelyik ablakban, de észrevette, hogy nincsenek ablakok. A kocsikat nem utas-, hanem teherszállításra tervezték. A rakományt súlyos fémláncok őrizték, nagy, régimódi lakatokkal.

Rossz vonat, gondolta. Akár haza is mehetek. De ekkor egy határozottan emberi kiáltás szűrődött ki az egyik vagonból, úgyhogy nem mozdult.

A Békeőrök rohamára számított, de a vonat még húsz percig mellőzötten álldogált, mire néhányan elindultak a sínek felé. Az egyik Békeőr pár szót váltott egy láthatatlan vasutassal, aki egy kulcscsomót dobott ki az ablakon. A Békeőr kényelmesen ballagott oda az első vagonhoz, és végigpergette a kulcsokat, mielőtt kiválasztott egyet, a lakatba dugta és elfordította. A lánc lehullott, ő pedig elhúzta a hatalmas ajtót. A kocsi üresnek tűnt. A Békeőr elővette a gumibotját, és megkongatta vele az ajtókeretet.

– Rendben, emberek, mozgás!

Egy magas, sötétbarna bőrű, foltozott zsákvászon ruhát viselő fiú jelent meg az ajtóban. Coriolanus felismerte benne Clemensia kiválasztottját a Tizenegyedik Körzetből: a srác sovány volt, de izmos. Egy hasonlóan barna bőrű, de csontvázalkatú és élesen köhögő lány csatlakozott hozzá. Mindketten mezítláb voltak, a testük előtt összebilincselt kézzel. Másfél méterre voltak a talajtól, úgyhogy leültek a kocsi peremére, mielőtt ügyetlenül levetették magukat a peronra. Egy apró, tésztaképű lány is a kijárathoz kúszott csíkos ruhában és piros sálban, de a jelek szerint nem jött rá, hogyan juthatna le. A Békeőr rántott rajta egyet, és a lány nagyot esett, alig tudta kitámasztani magát megkötözött kezével. A Békeőr ezután benyúlt a vagonba, és kirángatott egy fiút; bár legalább tizenkettőnek kellett lennie, nagyjából tízévesnek tűnt. A Békeőr őt is a peronra cibálta.

Ekkorra a vagon dohos trágyaszaga is elért Coriolanushoz. A kiválasztottakat marhavagonokban szállították, ráadásul még csak nem is túl tisztákban. Felmerült benne a kérdés, vajon kaptak-e enni és kimehettek-e levegőzni, vagy csak bezárták mindet az aratás után. Bármennyire is megszokta már a kiválasztottak látványát a képernyőn, a hús-vér találkozóra nem készült fel, és végigfutott rajta a szánalom és az undor hulláma. Ezek a lények tényleg egy másik világból származtak. Egy reménytelen, brutális világból.

A Békeőr átballagott a második vagonhoz, és annak is kioldotta a láncát. Az ajtó oldalra csúszott, és Jessup, a Tizenkettedik Körzet fiú kiválasztottja jelent meg mögötte, hunyorogva a fényárban úszó állomáson. Coriolanus érezte, hogy valami belé hasít, és izgalmában kihúzta magát. A lány is biztosan vele lesz. Jessup mereven leugrott a talajra, és visszafordult a kocsi felé.

Lucy Gray Baird is kilépett a fényre, megbilincselt kezével félig eltakarva a szemét, amíg hozzászokik a világossághoz. Jessup felnyúlt, két kezét olyan szélesre tárva, amilyenre a béklyója csak engedte, a lány pedig előredőlt, és hagyta, hogy a társa elkapja a derekát, és meglepően kecses mozdulattal lesegítse a földre. Lucy Gray köszönetképpen megpaskolta a fiú ingujját, majd hátrabillentette a fejét, hogy magába igya az állomásra lezúduló napfényt. Ujjai beletúrtak a hajába, kibogozták a csomókat, és kiszedegették belőle a szalmaszálakat.

Coriolanus figyelme egy pillanatra visszaterelődött a Békeőrökre, akik fenyegetőzve üvöltöztek a vagonba. Amikor visszanézett, Lucy Gray egyenesen rábámult. A fiú egy kicsit megdöbbent, de utána rájött, hogy csak ő van az állomáson a Békeőrökön kívül. A katonák már káromkodtak, miközben beemelték egyik társukat a vagonba, hogy kiterelje onnan a vonakodó kiválasztottakat.

Most, vagy soha.

Coriolanus odamasírozott Lucy Grayhez, átnyújtotta neki a rózsát, és biccentett egyet.

– Üdvözöllek a Kapitóliumban – mondta. A hangja kicsit reszelős volt, mert órák óta nem beszélt, de úgy érezte, ettől csak érettebbnek tűnik.

A lány végigmérte, és Coriolanus egy pillanatra attól tartott, hogy hátat fordít neki, vagy, ami még rosszabb lett volna, kineveti. Lucy Gray ehelyett felé nyúlt, és letépett egy szirmot a virágról.

– Amikor kicsi voltam, íróban és rózsaszirmokban fürdettek – jelentette ki, és modora teljesen hihetővé tette hihetetlen kijelentését. Végighúzta a hüvelykujját a viaszos, fehér szirmon, majd a szájába vette, és lehunyta a szemét, hogy kiélvezze az ízét. – Olyan érzés, mint a lefekvés ideje.

Coriolanus alaposabban is megnézte magának. Lucy Gray más benyomást keltett, mint az aratáson. Pár pettyet leszámítva eltűnt róla a smink, és festetlen arccal fiatalabbnak tűnt. Szája kicserepesedett, haja szabadon lógott, szivárványszínű ruhája poros volt, és gyűrött. A polgármester pofonja helyén bőre sötétlilában játszott. És volt még valami. Coriolanusnak megint olyan érzése támadt, hogy előadást lát, de ezúttal magánjellegűt.

A lány, miután kinyitotta a szemét, minden figyelmét rá összpontosította.

– Nem úgy nézel ki, mint akinek itt lenne a helye.

– Valószínűleg nem is kellene itt lennem – ismerte be Coriolanus. – De én vagyok a mentorod. És a magam által megválasztott körülmények között akartam találkozni veled. Nem a Játékmesterek feltételei szerint.

– Ó, egy lázadó – nyugtázta Lucy Gray.

Ez a szó méreggé vált a Kapitólium polgárainak szájában, de a lány elismerően ejtette ki, mint egy bókot. Vagy csak gúnyolódott rajta? Coriolanusnak eszébe jutott, hogy kígyókat tart a zsebeiben, és nem vonatkoznak rá a bevett szabályok.

– És mit tesz értem a mentorom azonkívül, hogy rózsákat hoz nekem? – kérdezte a lány.

– Mindent azért, hogy gondoskodjak rólad.

Lucy Gray hátranézett a válla felett a Békeőrökre, akik két félig éhen halt gyereket löktek le a platformra. A lány egyik foga kitört a landoláskor, a fiú pedig több fájdalmas rúgást kapott.

Lucy Gray felmosolygott Coriolanusra.

– Nos, sok szerencsét, szépfiú – felelte, majd visszament Jessuphoz, őt meg faképnél hagyta a rózsájával.

A Békeőrök a főbejárat felé terelték a kiválasztottakat. Coriolanus úgy érezte, kicsúszik a kezéből a nagy lehetőség. Nem sikerült megszereznie a védence bizalmát. Nem ért el semmit, legfeljebb elszórakoztatta egy pillanatra. A lány egyértelműen hasznavehetetlennek tartotta, és talán igaza is volt, de a tét nagysága miatt még egy próbát kellett tennie. Végigszaladt az állomáson, és az ajtónál utolérte a kiválasztottakat.

– Elnézést – szólította meg a Békeőrök vezetőjét. – Coriolanus Snow vagyok az Akadémiáról. – Lucy Gray felé billentette a fejét. – Ezt a kiválasztottat hozzám osztották be az Éhezők Viadala alatt. Azt szeretném tudni, hogy nem kísérhetném-e el a lakóépületéhez.

– Ezért lófráltál itt egész délelőtt? Hogy elkapjál egy fuvart a műsorhoz? – kérdezte a Békeőr. Bűzlött az alkoholtól, és a szeme körül karikák vöröslöttek. – Nos, minden további nélkül, Mr. Snow. Csatlakozzon a bulihoz.

Coriolanus csak ekkor látta meg a kiválasztottakra váró teherautót. A jármű leginkább kerekeken guruló ketrecnek tűnt. A platóját fémrudak szegélyezték, a teteje acélból készült. A fiúnak ismét a gyermekkorából emlékezetes cirkuszi előadások jutottak eszébe, amikor vadállatokat látott – nagymacskákat és medvéket – ilyen ketreckocsikban. A kiválasztottak az utasításoknak engedelmeskedve előrenyújtották a kezüket, hogy levegyék róluk a bilincset, és felmásztak a ketrecbe.

Coriolanus lemaradt, de észrevette, hogy Lucy Gray őt nézi, és rájött, hogy ez az ítélet pillanata. Ha most meghátrál, mindennek vége. A lány gyávának fogja tartani, és teljesen leírja. Vett egy mély lélegzetet, és felhúzódzkodott a ketrecbe.

Az ajtó becsapódott mögötte, és a teherautó megindult, amitől elveszítette az egyensúlyát. Reflexszerűen a jobb oldalán lévő rudak felé kapott, és végül közéjük is szorult a feje, amikor néhány kiválasztott ráesett. Erőteljesen hátratolta magát, és megfordult, hogy az utastársai felé nézzen. Ekkorra már mindenki megkapaszkodott legalább egy rúdban, a kitört fogú lányt kivéve, aki a vele egy körzetből érkezett fiú lábába csimpaszkodott. Miközben a teherautó végigdübörgött egy széles sugárúton, elkezdtek elhelyezkedni.

Coriolanus tudta, hogy hibát követett el. A bűz még a szabad levegőn is mellbevágó volt. A kiválasztottakba beleivódott a marhavagon szaga, és ez a mosdatlan emberi testek büdösével összekeveredve enyhe hányingert váltott ki belőle. Közelről már látta, milyen mocskosak, milyen véreres a szemük, milyen véraláfutásosak a tagjaik. Lucy Gray beszorult egy sarokba elöl, és ruhájának fodros szegélyével nyomkodott egy friss karcolást a homlokán. Úgy tűnt, mintha közömbös lenne számára Coriolanus jelenléte, de a többiek úgy méregették a fiút, ahogy egy falka vadállat méregetne egy elkényeztetett pincsikutyát.

Legalább jobb állapotban vagyok, mint ők, gondolta a fiú, és ökölbe szorította a kezét a rózsa szárán. Ha megtámadnak, van esélyem. Tényleg lenne? Ekkora túlerő ellen?

A teherautó lelassított, hogy elengedjen egy utasokat szállító színes villamost. Bár hátul ült, Coriolanus összehúzta magát, nehogy észrevegyék.

A villamos elment, a teherautó gurulni kezdett, és ő csak ekkor mert felegyenesedni. A kiválasztottak kinevették, legalábbis némelyikük vigyorgott látható zavarán.

– Mi a baj, csini fiú? Rossz ketrecbe kerültél? – kérdezte a tizenegyedik körzeti fiú, aki egyáltalán nem nevetett.

A leplezetlen gyűlölet felkavarta Coriolanust, de azért megpróbált higgadtnak tűnni.

– Nem, pontosan erre a ketrecre vártam.

A fiú keze sebesen felemelkedett, hosszú, heges ujjai Coriolanus torkára szorultak, és hátralökték. A fiú alkarjával a rácsokhoz préselte az újdonsült útitársat. Coriolanus ebben a helyzetben ahhoz a húzáshoz folyamodott, amelyik mindig bevált az iskolai bunyókban: hirtelen felrántotta a térdét az ellenfele ágyékába. A körzeti fiú levegő után kapott, és a nyakát elengedve kétrét görnyedt.

– Lehet, hogy most meg fog ölni – köhögött Coriolanus arcába a tizenegyedik körzeti lány. – A Tizenegyedikben megölt egy Békeőrt. Soha nem jöttek rá, ki tette.

– Fogd be, Dill! – mordult fel a fiú.

– Kit érdekelne ez most már? – kérdezte Dill.

– Öljük meg együtt – mondta a kisfiú harciasan. – Már nem tehetnek velünk ennél rosszabbat!

Több kiválasztott is egyetértően morgott, és közelebb léptek hozzájuk.

Coriolanus megmerevedett a félelemtől. Megölnék? Tényleg agyonvernék itt, fényes nappal, a Kapitólium közepén? Hirtelen megérezte, hogy megtennék. Végül is mi vesztenivalójuk van? Szíve zakatolni kezdett a mellkasában, és az öklét maga elé tartva kicsit berogyasztotta a térdét a támadásra várva.

Ekkor Lucy Gray dallamos hangja törte meg a feszültséget.

– Velünk talán nem. De nincs családotok odahaza? Valaki, akit megbüntethetnek.

A kérdés a jelek szerint kifogta a szelet a kiválasztottak vitorlájából. A lány odafurakodott, és beállt Coriolanus és a többiek közé.

– Egyébként is – folytatta – ő a mentorom. Ő fog nekem segíteni. Lehet, hogy még szükségem lesz rá.

– Hogy lehet, hogy te kaptál fintort? – kérdezte Dill.

– Mentort. Mindenki kap egyet – magyarázta Coriolanus, reményei szerint magabiztos hangon.

– Akkor ők hol vannak? – kérdezte kihívóan Dill. – Miért nem jöttek el?

– Nem kaptak ihletet, gondolom – felelte Lucy Gray. Elfordult Dilltől, és rákacsintott Coriolanusra.

A teherautó kikanyarodott egy keskeny mellékutcába, és zötyögve lelassított az út végén. Coriolanus nem igazán tudta, hol járnak. Megpróbálta felidézni, hol szállásolták el a kiválasztottakat a korábbi években. Nem azokban az istállókban, ahol a Békeőrök lovait tartották? De, mintha hallott volna valami ilyesmit. Amint megérkeznek, keres egy Békeőrt, és mindent elmagyaráz, talán még némi védelmet is kér az ellenségességre való tekintettel. Lucy Gray kacsintása után lehet, hogy megérné ott maradnia.

Ekkor már egy halványan megvilágított épületbe tolattak befelé, talán egy nagy raktárba. Coriolanust megcsapta a rothadt hal és a régi szalma szaga. Értetlenül megpróbálta alaposabban megszemlélni a környezetét, és amikor megerőltette a szemét, látta, hogy egy fémkapu két szárnya tárul ki előttük. Egy Békeőr kinyitotta a teherautó hátsó ajtaját, és még mielőtt bármelyikük kimászhatott volna, a ketrec megbillent, és leborította őket a hideg, nyirkos betonpadlóra. Nem is padló volt, inkább egy akna alja, mert olyan extrém szögben dőlt meg, hogy Coriolanus azonnal lefelé kezdett csúszni rajta a többiekkel együtt. A rózsát is elejtette, ahogy kézzel-lábbal próbált valami kapaszkodót találni, de hiába. Jó hat métert csúszhattak, mielőtt lezuhantak egy kupacban egy mocskos padlóra. Napfény sütött le Coriolanusra, miközben megpróbálta kiszabadítani a testét a többieké alól. Tántorgott pár métert, felegyenesedett, és az elszörnyedéstől a földbe gyökerezett a lába. Ez nem az istálló volt. Bár évek óta nem járt itt, tisztán felismerte a helyiséget. A homokcsík. A magasba szökő mesterséges szikla formáció. A közönséget védő, szederinda alakú kovácsoltvas rácsok. A rudak közül bámuló kapitóliumi gyermekarcocskák.

Az állatkert majomházában voltak.

4.

Akkor sem érezte volna magát kiszolgáltatottabbnak, ha meztelenül álldogált volna a Korzó közepén. Onnan legalább megszökhetett volna. De így be volt zárva és ki volt állítva, és életében először érzett együtt az elrejtőzésre képtelen állatokkal. A gyerekek izgatottan fecsegni kezdtek, és az iskolai egyenruhájára mutogattak, amivel a felnőttek figyelmét is felhívták rá. A rácsok közötti réseket betöltötték az arcok. De a legszörnyűbb a nézők két oldalára beállított két kamera volt.

A Kapitóliumi Hírek. A mindenütt jelen lévő tudósítóikkal és a szaftos szlogenjükkel: „Ha itt nem látod, meg sem történt.”

Ó, ez megtörténik. Vele. Most.

Szinte érezte, ahogy a képmása élőben bejárja a Kapitóliumot. A sokktól szerencsére a földbe gyökerezett a lába, mert csak egy dolog lett volna rosszabb, mint ott állni ezzel a szedett-vedett csürhével az állatkertben: ha rohangálna, mint egy bolond, hogy megszökjön. A helyiségből nem volt egyszerű kimenni. Vadállatok számára készült. És még szánalmasabb lett volna, ha megpróbál elbújni. Mennyire örült volna annak a felvételnek a Kapióliumi Hírek! Unásig ismételnék valami bugyuta zenével és feliratokkal. Snow lefagyott! Beraknák az időjárás-jelentésbe is. Snow-nak melege lett! Addig folytatnák, amíg csak él. A megaláztatása beteljesedne.

Milyen lehetősége maradt? Csak az, hogy állja a sarat, és a kamerák szemébe nézzen, amíg ki nem mentik.

Teljes testmagasságában felegyenesedett, lopva kihúzta magát, és megpróbált unottnak tűnni. A közönség kiáltozni kezdett neki – először a gyermekek magas hangján, utána a felnőttek is beszálltak, és azt kérdezgették, mit csinál, miért van a ketrecben, nincs-e szüksége segítségre. Valaki felismerte, és a neve futótűzként terjedt végig a percről percre sűrűbbé váló tömegen.

– Ez a Snow fiú!

– Ki is az?

– Tudod, akiknél rózsák vannak a tetőn!

Kik ezek, hogy az állatkertben töltik a hétköznapjukat? Nincs munkájuk? Nem kéne a gyerekeiknek iskolában lennie? Ezért tart itt ez az ország.

A körzeti kiválasztottak körbevették, gúnyolódtak rajta. Ott volt közöttük a tizenegyedik körzeti pár és az a harcias kisfiú is, aki a halálát kívánta, de sokan mások is. Eszébe jutott a teherautóban feltámadó gyűlölet, és elgondolkozott azon, mi történne, ha csapatostul rátámadnának. Lehet, hogy a közönség csak megéljenezné őket.

Coriolanus igyekezett nem pánikba esni, de érezte, hogy verejték csorog végig a két oldalán. Az arcok – a közeli kiválasztottaké, a rácsok mögött álló rengeteg emberé – lassan összefolytak előtte. Vonásaik felismerhetetlenné váltak, csak sötét és világos foltok maradtak belőlük, és azt csak a szájuk rózsaszínje törte meg. A fiú érezte, hogy a végtagjai elnehezülnek, tüdeje levegőre szomjazott. Már azon gondolkozott, hogy az aknához rohan, és megpróbál felmászni benne, amikor megszólalt mögötte egy csendes hang:

– Vállald fel.

Nem kellett megfordulnia ahhoz, hogy tudja, hogy ez a lány, az ő lánya. Mérhetetlen megkönnyebbülést érzett, amiért nincs egyedül. Eszébe jutott, milyen ügyesen befolyásolta a lány a tömeget a polgármester pofonja után, hogyan hódított meg mindenkit a dalával. Természetesen igaza volt. Úgy kell tennie, mintha szándékosan alakította volna így a dolgokat, különben mindennek vége.