Julie Garwood

Kegyes halál

GABO könyvkiadó

A mű eredeti címe:

Julie Garwood: Mercy

Fordította: Tóth Gizella

Borítóterv: Szabó Árpád

Műszaki szerkesztő: Gelányi Mariann

Copyright © 2001 by Julie Garwood

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2002

Copyright © GABO Kiadó, 2003

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

A sorozat többi kötete:

Julie Garwood: Szívtipró

Julie Garwood: Kegyes halál

Julie Garwood: Ünneprontó

Julie Garwood: Szép szavak

ISBN 978-963-689-892-2

Elektronikus kiadás v.1.0.

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Nővéremnek, Mary Colette (Cookie) Bensonnak,

humorodért és szeretetedért

Volt ambícióm, mely bűn nyomán

Angyalok hulltak elém;

Kapaszkodtam, és fokról fokra, oh Uram,

Ereszkedtem a Pokolba én.

W. H. Davies: Ambíció (Vámos Wetworth Ildikó fordítása)

ELŐSZÓ

A lány csodálatosan bánt a késsel. Istenáldotta tehetség volt, vagy legalábbis ezt mondta apja, Jake Renard, amikor öt és fél éves korában egy sebész alaposságával és pontosságával kizsigerelte az első halat. Apja annyira büszke volt rá, hogy a nyakába ültette, és levitte kedvenc vendéglőjébe, a Hattyúba. Felültette a pultra, maga köré gyűjtötte barátait, hogy ők is lássák, amint lánya kibelezi a következő halat, amit viseltes overallja hátsó zsebéből varázsolt elő. Milo Mullent annyira lenyűgözte a produkció, hogy felajánlotta, ott helyben megveszi a gyereket ötven dollárért, és készpénzzel fizet. Azzal dicsekedett, hogy háromszor annyit kereshetne, ha bérbe adná a kislányt a helyi halászoknak.

Tudva, hogy Milo csak hízelegni próbált, Jake papus nem szívta mellre a megjegyzést. Mellesleg Milo fizetett neki egy italt, és tehetséges lánykája is kapott egy csudaszendvicset.

Jake-nek három gyermeke volt. Remy, a legidősebb és az egy évvel fiatalabb John Paul még tinédzser éveik előtt jártak, de már látható volt, hogy nagyobbra nőnek, mint ő. Igazi rámenős csirkefogó volt mind a kettő, nem múlt el nap, hogy valami zűrbe ne keveredtek volna. Jake büszke volt a fiaira, de a kis Michelle volt a szeme fénye. Soha nem jutott eszébe, hogy nehezteljen rá, amiért születésével kis híján megölte anyját. Az ő drága Ellie-jének megpattant valami a fejében az utolsó nagy nyomás közben, és a szülés után egyenesen a St. Claire-i kórházba vitték. Egy héttel később már biztosan tudták, hogy soha többé nem fog felébredni, ezért a mentő átszállította egy állami intézetbe. Ellie orvosa azt állította, hogy szanatórium, ahol úgy bánnak majd vele, mint otthon, de Jake-nek elég volt egy pillantást vetnie a nyolc láb magas vaskerítéssel körbevett komor, szürke kőépületre, hogy tudja, az orvos hazudott. Nem volt az otthon, inkább földi purgatórium, egy őrzőhely, ahol a szegény, elveszett lelkek vezekeltek bűneikért, amíg Isten magához nem szólította őket a mennyországba.

Jake sírt, amikor első alkalommal meglátogatta feleségét, később azonban egy könnycseppet sem ejtett. A könnyek nem javítanak Ellie helyzetén, és a szörnyű hely sem lesz barátságosabb. A hosszú folyosón egymást követték az akváriumzöld falú és szürke linóleummal borított padlójú szobák, bennük roskatag ágyak, melyek fájdalmasan nyikorogtak, valahányszor le- vagy felhúzták az ágy védőrácsait. Ellie egy nagy, négyzet alakú szobában feküdt tizenegy sorstársával együtt, és annyi hely sem volt az ágyak között, hogy Jake odahúzhasson egy széket, ha le akart ülni egy kicsit beszélgetni.

A férfi sokkal rosszabbul érezte volna magát, ha felesége tudatában lett volna a hely sivárságának, de agya az örök álom állapotában tartotta. Amiről nem tud, az nem is fájhat, gondolta Jake, és ez a tudat megnyugvással töltötte el.

Minden vasárnap délután, amikor felkelt az ebéd utáni szunyókálásból és sikerült úrrá lennie a csontjait hasogató fájdalmon, kézen fogta Michelle-t és meglátogatták Ellie-t. Ők ketten, kéz a kézben álldogáltak az ágy végénél tíz-tizenöt percig, nézték, ahogy a mama alszik, aztán távoztak. Michelle néha vadvirágokat szedett úton a kórház felé, és csinos csokrot kötött, amit édesanyja párnájára tett, hogy ő is érezze a virágok édes illatát. Máskor százszorszépekből koszorút font, és Ellie fejére tette. Papája azt mondta, hogy ez a fejdísz olyan széppé teszi a mamát, mint egy hercegnő.

Néhány évvel később Jake Renardra rámosolygott a szerencse, mikor a helyi számsorsoláson hatvanezer dollárt nyert. Mivel a sorsolás titkos volt, a kormány nem tudott róla, ezért Jake-nek adót sem kellett fizetnie a váratlan nyeremény után. Először arra gondolt, hogy átviteti feleségét valami kellemesebb helyre, de a szíve mélyén érezte Ellie rosszallását. Szinte hallotta a fejében, amint megrója, amiért haszontalan dologra költi a pénzt. Ezért Jake úgy határozott, hogy helyette megveszi inkább a Hattyút. Azt akarta, hogy fiainak biztos megélhetése legyen, ha majd felnőnek, megunják a lányok hajkurászását, letelepednek, megnősülnek és családot alapítanak. A megmaradt pénzt eltette öreg napjaira.

Amikor Michelle nem volt iskolában – Jake nem is gondolt arra, hogy a kislánynak iskolába kéne járnia, de az államnak eszébe jutott –, akkor magával vitte, akárhova is ment. Ott ült mellette, amikor horgászott, és megállás nélkül fecsegett, vagy felolvasott neki a könyvekből, amiket vele hozatott ki a könyvtárból. Amíg Jake szundikált délutánonként, Michelle megterítette az asztalt, két bátyja pedig vacsorát készített. Vérbeli kis háziasszony volt, aki tökéletes rendben tartotta a házat. Ez nem akármilyen dolognak számított, mivel apja és két bátyja bevallottan rendetlen volt. A nyári hónapokban mindig volt virág az asztalokon.

Esténként Michelle elkísérte Jake papust a Hattyúba. Néha a kislány egyszerűen elaludt a bár sarkában összegömbölyödve, mint egy kiscica, és apjának ölben kellett hátravinne a raktárhelyiségbe, ahová beállított neki egy ágyat. Jake megbecsült minden percet, amit lányával tölthetett, mert hamar rájött, hogy a többi lányhoz hasonlóan, valószínűleg Michelle is teherbe esik, és férjhez megy tizennyolc éves kora előtt.

Nem mintha kevésre becsülte volna lányát, csak realista volt, és tisztán látta, hogy a louisianai Bowenben a csinos lányok fiatalon mennek férjhez. Ez volt a dolgok természetes rendje, és Jake-nek eszébe se jutott, hogy másként is alakulhat lánya sorsa. A fiataloknak más szórakozási lehetőségük nemigen akadt, minthogy összebújjanak, ebből pedig nyilvánvalóan következett, hogy előbb-utóbb bekapták a legyet.

Jake-nek volt egy kis földje, amire felhúzott egy apró kis egyszobás házat, mikor összeházasodtak Ellie-vel. Ahogy növekedett a család, újabb és újabb szobával bővült a kis ház. Amikor a fiúk elég nagyok voltak már, hogy segítsenek, Jake megemelte a tetőt, és egy padlásszobát alakított ki Michelle-nek. A család mélyen bent a mocsárban élt, egy kanyargós, piszkos utca, a Mercy Road legvégén. Körös-körül fák övezték a telket, némelyik százévesnél is idősebb volt. A hátsó udvarban két öreg fűz állt, ágai között leheletvékony mohafüggöny csüngött alá. Amikor a mocsár felől felszállt a köd és a szél halkan sírva feltámadt, a sejtelmesen táncoló moha kísérteties látványt nyújtott a holdfényben. Ilyenkor Michelle lejött a szobájából, hogy bebújjon Remy vagy John Paul mellé az ágyba.

Házuktól a szomszédos St. Claire városka mindössze húszpercnyi séta volt. St. Claire-nek fákkal övezett köves utcái voltak, mégsem volt olyan szép, mint Bowen, de olyan szegény sem. Jake és környezete hozzászokott a szegénységhez. Mindent megtettek azért, hogy a legtöbbet csikarják ki a mocsárból és vízből, és összekaparjanak plusz egy dollárt szerda estére, a számsorsolásra abban a reményben, hogy Jake-hez hasonlóan ők is megütik egyszer a főnyereményt.

Az élet azonban még egy meglepetést tartogatott a Renard családnak, amikor Michelle a Horatio Herbert Általános Iskola harmadik osztályába lépett, és Miss Jennifer Perine személyében új tanárt kapott. A tanítás negyedik hetében Miss Perine megíratta a szokásos szintfelmérő dolgozatot, majd az eredményeket megkapva üzent Michelle papájának, hogy sürgősen beszélni szeretne vele.

Jake-et azelőtt sohasem hívatták be. Arra gondolt, hogy lánya biztos valami csetepatéba keveredett, mivel forrófejű tudott lenni, ha felbosszantották. A bátyjai megtanították, hogyan védje meg magát. Mivel korához képest apró termetű volt, Remy és John Paul úgy vélte, könnyű célpontja lehet az iskolai nehézfiúknak, ezért biztosak akartak lenni abban, hogy meg tudja védeni magát, és piszkos trükkökre is megtanították.

Jake azt hitte, hogy le kell csillapítania a felbőszült tanerőt. Felvette ünneplő ruháját, magára szórt egy kis Velva kölnit, amit kizárólag különleges alkalmakra tartogatott, és elsétált a másfél mérföldre lévő iskolába.

A tanárnő kellemetlen, fontoskodó figurának bizonyult, amire Jake számított is, ugyanakkor nagyon csinos volt, amit nem gondolt volna, és ez gyanakvóvá tette. Ugyan miért jön egy csinos, fiatal és egyedülálló nő kisgyerekeket tanítani egy olyan kisvárosba, mint Bowen? Kellemes arcával és takaros megjelenésével akárhol kaphatna állást. És hogyan lehetséges, hogy még nem ment férjhez? Huszonévesnek látszott, ami a helyi megítélés szerint már vénlánynak számított.

A tanárnő megnyugtatta, hogy semmi baj nincs. Pont ellenkezőleg. Azt szerette volna elmondani, hogy Michelle egészen kivételes gyermek. Jake hátrahőkölt. Úgy értelmezte a tanárnő szavait, hogy lányával nincs minden rendben. Az egyházközösségben Buddy Dupond-t nevezte mindenki kivételes gyermeknek még azután is, hogy a rendőrség elvitte és bezárta, mert felgyújtotta a szülei házát. Buddy nem akart senkinek sem ártani, főleg nem akart megölni senkit. Egyszerűen csak élvezte a tüzet. Már tizenkétszer gyújtott tüzet mindenfelé a mocsárban, és nem lett belőle semmi baj. Szerette a tűz illatát, a sötétben egymásba fonódó narancssárga, sárga és vörös lángok fényét, de mindenekelőtt a ropogó, pattogó hangot imádta, amely pont olyan volt, mint a zizié. Az orvos, aki megvizsgálta, helyben hagyta, hogy kivételes gyermek, még valami furcsa nevet is adott neki. Piromániásnak hívta.

A végén persze kiderült, hogy a tanárnő nem akarta megsérteni Jake kislányát. Ezt hallva Jake megnyugodott. Miss Perine elmondta, hogy miután megkapta és elolvasta az első dolgozat eredményeit, megíratta Michelle-lel a haladóknak szóló tesztet is. Jake semmit sem tudott arról, hogy mi az IQ, vagy hogy ezek a tesztek hogyan mérik egy nyolcéves gyerek intelligenciáját, de egyáltalán nem lepődött meg azon, hogy Michelle nagyon okos, és ezt meg is mondta a tanárnőnek.

Nyilvánvaló volt, hogy a legjobbat akarja a gyerekének. Miss Perine elmesélte Jake-nek, hogy Michelle már felnőtteknek szóló könyveket olvas, és a következő hétfőtől két osztállyal feljebb fog járni. Tudta-e Jake, hogy a kislánynak kiváló érzéke van a természettudományokhoz és a matematikához? Jake az egész tudományos beszédből azt szűrte le, hogy az ő kicsikéje egy született zseni.

Miss Perine elmondta, hogy bár jó tanárnak tartja magát, mégis bizonyos abban, hogy nem lesz képes sokáig lekötni Michelle figyelmét a külön feladatokkal. Szerette volna, ha a kislány magániskolában folytatja tanulmányait, ahol szakemberek foglalkoznak a tehetséges gyerekekkel, amíg ki nem alakítja saját tanulási módszereit.

Jake felállt, a tanárnő fölé tornyosulva kezet nyújtott neki, és megköszönte a dicsérő szavakat. De, tette hozzá, egyáltalán nem áll szándékában másik iskolába küldeni Michelle-t. Lánya még túl kicsi, és különben is túl gyorsan eljön az az idő, amikor elhagyja a családot.

Miss Perine rábeszélte, hogy hallgassa végig. Megkínálta egy pohár limonádéval, és megkérte, hogy üljön vissza. Mivel a tanárnő maga gondoskodott az üdítőről, és az asztalon egy tányér sütemény is kellette magát, Jake úgy döntött, udvariasan végig kell hallgatnia Miss Perine-t.

A tanárnő ezután hosszasan ecsetelte, hogy milyen előnyökkel járna, ha Michelle megfelelő oktatásban részesülne, és arról beszélt, bizonyos benne, hogy Jake nem fosztaná meg lányát egy ilyen csodálatos lehetőségtől. Majd elővett a fiókjából egy rózsaszínű dossziét, és odaadta Jake-nek. A dossziéban papírok voltak, színes ismertetők az iskoláról. Michelle-nek nagyon fog tetszeni, ígérte. Az biztos, hogy keményen kell majd tanulnia, de játszani is lesz ideje.

Jake a legjobbat akarta a lányának, ezért figyelmesen hallgatta Miss Perine-t. Jól megértették egymást. Limonádét iszogattak, finom mogyorós sütit ettek hozzá, és közben barátságosan beszélgettek Michelle-ről, de átkozott legyen, ha nem sértette vérig, amikor felajánlotta, hogy kérjen segélyt a tandíj kifizetéséhez. Jake-nek emlékeztetnie kellett magát, hogy a nő még új Bowenben, és nem ismerheti az ittenieket. Biztos, hogy nem akart rosszat, csak segíteni akart. De mivel új volt az egyházközösségben, nem tudhatta, hogy egy férfinak errefelé nincs egyebe, mint a büszkesége. Ha ezt elveszik tőle, annyi, mintha kést szúrnának a szívébe.

Jake foga megcsikordult, ahogy udvariasan elmagyarázta, hogy nem kívánja igénybe venni a segélyt, és senki másnak nem engedné, hogy kifizesse a lánya neveltetését.

Jake jómódúnak számított, hála a nyereménynek, de ezt a tanárnő természetesen nem tudhatta. Az emberek nem meséltek a törvénytelen sorsjátékról idegeneknek. Mindamellett Jake nem törődött vele, hogy a tanárnő felületes véleményt alkot egy családról annak alapján, ahogyan öltözködnek. Ha úgy dönt, hogy elküldi leánykáját abba a különleges iskolába, akkor hozzányúl az öreg napjaira félretett aranytartalékhoz, és ha az sem lenne elég, akkor a fiúk pluszmunkát vállalnak, hogy segítsenek a tandíj kifizetésében.

De mielőtt bármilyen döntést hozna, meg kell beszélnie Ellie-vel. Rendszeresen beszélt a feleségével, gondolatban legalábbis, és szerette azt hinni, hogy az asszony értékeli, hogy bevonja a döntésekbe, és a maga varázslatos módján segít is neki a döntéshozatalban.

Aztán arra gondolt, hogy Michelle-lel is beszélnie kell. Megérdemli, hogy neki is legyen szava, amikor a jövőjéről van szó.

A következő vasárnap magával vitte horgászni. Egymás mellett ültek a stégen, botjaikat a sötét vízbe lógatva. Jake mellett ott hevert tokjában a kése, elővigyázatosságból a ragadozók ellen.

– Nem harapnak a halak, ugye? – jelentette ki Jake, miközben azon törte a fejét, hogyan hozza szóba az iskolaváltást.

– Persze hogy nem harapnak, papus. Nem tudom, miért ilyenkor horgászunk. Mindig azt mondtad, hogy hajnalban lehet legjobban halat fogni. Hogyhogy ilyen későn jöttünk ki? Lassan négy óra lesz.

– Tudom, hány óra van, okostojás. Szerettem volna veled kettesben beszélgetni valami… nagyon fontos dologról.

– Akkor meg miért nem nyögöd már ki?

– Te, ne szemtelenkedj velem!

– Nem szemtelenkedem. Becsszó! – tette kezét a szívére.

Olyan aranyos volt, mint egy tündér, ahogy ott ült és ártatlan kék szemeivel bámult rá. A frufruját le kéne vágni. Már annyira hosszú volt, hogy a szemébe lógott. Jake arra gondolt, vacsora után előveheti az ollót.

– Miss Perine igazán kedves nő. És szép is.

A kislány elfordult, és a vizet bámulta. – Azt nem tudom. De jó illata van, csak ritkán mosolyog.

– A tanítás nagyon komoly munka – magyarázta Jake. – Valószínűleg ezért mosolyog keveset. Jól kijössz vele?

– Igen, azt hiszem.

– Igazán jól elbeszélgettünk rólad valamelyik nap.

– Szóval ezért akartál beszélni velem, ugye? Tudtam.

– Hallgass egy kicsit, és figyelj rám. Miss Perine szerint te egy kivételes gyerek vagy.

A kislány tágra nyílt szemmel rázta meg a fejét. – Én nem gyújtogatok, papus. Becsszó!

– Tudom, kicsim. Nem úgy gondolta a különlegest, mint amilyen Buddy Dupond. Úgy értette, hogy nagyon okos vagy.

– Nem szeretem őt.

Újra elfordult. Jake meglökte egy kicsit, hogy ránézzen. – Hogyhogy nem szereted? Túl sok feladatot ad? Nagyon sokat követel tőled?

– Nem tudom, mire gondolsz, papus.

– A feladatokat, amiket ad, nehéz megoldani?

A kislány kuncogott, mintha jó viccet hallott volna. – Nem. Tök könnyűek, és néha borzasztóan unatkozom, mert túl gyorsan elkészülök, és meg kell várnom, amíg Miss Perine talál nekem másik feladatot. Néhány gyerek még csak most tanul olvasni, én pedig kiskorom óta tudok. Emlékszel?

Jake mosolygott. – Emlékszem, hogyan olvastad fel nekem az újságot, mialatt borotválkoztam. Magadtól tanultál meg olvasni.

– Nem én. Te tanítottad meg a betűket.

– De te raktad őket össze, teljesen egyedül. Én nem tettem mást, csak olvastam neked. Rád meg csak úgy ragadt, mint a…

– A kosz – fejezte be Michelle.

– Így van, kicsikém. Mondd el nekem, miért nem szereted Miss Perine-t! Azért, mert várni kell rá?

– Nem.

– Akkor miért?

– Mert el akar küldeni – tört ki belőle. Könnyek folytak a szeméből, a hangja remegett. – Így van, papus? Azt mondta, hogy rá akar venni, hogy másik iskolába vigyél, ahol senkit sem ismerek majd.

– Tudnod kell kicsim, hogy senki sem kényszerítheti a papádat, hogy olyat tegyen, amit nem akar, de ez a Miss Perine... nos, elgondolkodtatott.

– Ő egy buzgómócsing. Ne is figyelj rá!

Jake megcsóválta a fejét. Lánya éppen most fordította ellene kedvenc mondását. Amikor bátyjai ugratták a kislányt, mindig azt szokta neki mondani, hogy ne figyeljen rájuk.

– A tanárod azt mondja, hogy nagyon magas az IQ-d.

– De nem direkt, papus. Becsszó.

– Nincs abban semmi rossz, hogy nagyon okos vagy, de Miss Perine szerint meg kell találnunk a módját, hogy a lehető legjobb nevelést kapd. Úgy gondolja, hogy lehet belőled valaki. Eddig nem gondoltam rá, de azt hiszem, nincs kőbe vésve, hogy gyorsan férjhez menj és gyerekeket szülj. Talán túl alacsonyra tettük a mércét a családban.

– Lehet, papus. – Jake tudta a hangjából, hogy megpróbálja kiengesztelni. – De én nem akarom, hogy bármi is megváltozzon – tette hozzá.

– Tudom, kicsim. De a mamád biztosan azt akarná, hogy helyesen döntsünk.

– A mama okos?

– Ó igen. Ő nagyon okos.

– De ő is férjhez ment, és gyerekeket szült.

Istenem, hogy milyen gyorsan vág a kölyök agya. És ha nincs az új tanár, talán észre sem veszi.

– Csak azért, mert megjelentem a színen és levettem a lábáról.

– Mert ellenállhatatlan voltál. Igaz?

– Úgy van.

– Lehet, hogy meg kéne előbb beszélned a mamával, mielőtt elküldenél abba a másik iskolába. Ő biztosan tudja, mit kéne tenned.

Jake megrándult döbbenetében. – Te tudtad, hogy szoktam a mamával beszélgetni?

– Aha.

– Honnan?

Csillogó szemmel mosolygott rá. – Mert néha hangosan beszélsz. Nincs semmi baj, papus. Én is meg szoktam beszélni a mamával a dolgokat.

– Akkor rendben. Holnap meglátogatjuk a mamát, és megbeszéljük vele mind a ketten, hogy mit tegyünk.

A kislány rugdosni kezdte lábával a vizet. – Szerintem a mama azt fogja mondani, hogy maradjak itthon veled, Remyvel és John Paullal.

– Figyelj, kicsim…

– Papus, meséld el nekem, hogyan találkoztatok a mamával. Tudom, hogy ezerszer elmondtad már, de sohasem unom meg.

Eltértek a témától, és Jake tudta, hogy lánya szándékosan tette. – Most nem a mamáról és rólam van szó. Rólad beszélünk. Valami nagyon fontosat szeretnék kérdezni tőled. Tedd le a pecabotot, és figyelj rám!

Michelle engedelmeskedett, és ölbe tett kézzel várta apja kérdését. Igazi kis hölgy, álmélkodott apja. Vajon hogyan válhatott azzá három ilyen semmirekellő férfi mellett?

– Ha bármi lehetnél, bármi a világon, mit választanál? Mi szeretnél lenni? – A kislány gúlát épített az ujjaiból. Apja meghúzta a copfját, hogy figyeljen. – Nem kell szégyenlősködnöd a papád előtt, kis hölgy! Mondd el nekem!

– Olyan zavarban vagyok.

– Látom, már a hajad és a szeplőid is elpirultak.

– A hajam eleve vörös – vihogott a kislány –, a szeplőim pedig nem tudják változtatni a színüket.

– Elmondod vagy sem?

– De meg kell ígérned, hogy nem nevetsz ki!

– Nem foglak kinevetni.

– Remy és John Paul biztosan kinevetne.

– A bátyáid idióták. Mindenen nevetnek, de tudnod kell, hogy szeretnek téged, és keményen dolgoznak, hogy megkapd, amire szükséged van.

– Tudom.

– Elmondod vagy sem? Úgy tűnik, nagyon határozott elképzelésed van, hogy mi szeretnél lenni.

– Valóban pontosan tudom – ismerte el a kislány. Egyenesen apja szemébe nézett, hogy lássa, nem neveti-e ki, úgy suttogta –, orvos leszek.

Jake igyekezett eltitkolni meglepetését, sokáig hallgatott, miközben gondolatban jól megrágta a hírt.

– És azt elárulod, miért akarsz orvos lenni? – kérdezte, megbarátkozva a gondolattal.

– Mert akkor lehet, hogy rendbe tudok hozni… valamit. Már nagyon régen gondolkodom rajta, egészen kiskorom óta.

– Még most is kicsi vagy. Az orvosok embereket gyógyítanak, nem pedig tárgyakat.

– Tudom, papus. – Magabiztos hangja megmosolyogtatta Jake-et.

– És van valaki, akit konkrétan szeretnél meggyógyítani?

Jake átölelte a lányát, és magához vonta. Előre tudta a választ, de a lánya szájából akarta hallani.

Michelle kisöpörte szeméből a frufruját, aztán lassan bólintott. – Arra gondoltam, hogy talán meg tudnám gyógyítani a mama fejét. Akkor újra hazajöhetne.

1. fejezet

NEW ORLEANS, NAPJAINKBAN

Az első eutanázia volt.

A nő hosszú ideje haldoklott. Minden nap egy újabb megaláztatás, egy újabb lépés valaha csodálatos testének pusztulása felé. Szegény Catherine! Hét évvel ezelőtt még gyönyörű menyasszony volt, elegáns, karcsú teste után férfiak epekedtek, nők irigyelték, de ez a test ma már csak egy felpuffadt, dagadt zsírtömeg volt, tökéletes alabástrombőre foltosra sárgult.

Eljött az idő, amikor férje, John rá sem ismert többé. Emlékeiben a ragyogó külső élt, és hűvös józansággal tekintett arra a nőre, akivé lett. Csillogó zöld szeme, amely annak idején magára vonta a férfi figyelmét, elhomályosult, tekintete zavarossá vált a sok beszedett fájdalomcsillapítótól.

A szörnyeteg lassan felzabálta, nem volt menekvés.

A férfi félt hazamenni esténként. Soha nem mulasztotta el, hogy megálljon a King Streeten egy doboz csokoládét venni. Hónapokkal ezelőtt vált szokásává. Ezzel a gesztussal is bizonyítani akarta feleségének, hogy külseje elle-nére még mindig szereti. Persze, haza is küldethette volna a csokoládét napközben, de a vásárlással időt nyert, későbbre tolta a személyes találkozás időpontját. Másnap reggelre az üres doboz többnyire a hatalmas, mennyezetes ágy mellett álló szemetesben kötött ki. A férfi úgy tett, mintha nem venné észre, hogy az asszony bezabálta az összes csokoládét.

John nem ítélte el Catherine-t falánkságáért. Feltételezte, hogy számára a csokoládé az élvezetek forrása, és ezekben a tragikusan sivár napokban igazán kevés élvezetben volt része.

Néha, miután megvette a csokit, visszament az irodájába, és addig dolgozott, amíg a fáradság le nem verte lábáról, hazatérésre kényszerítve. Ahogy lenyitható tetejű BMW-jével a St. Charleson haladt New Orleans kertvárosa felé, kóros reszketés fogta el, mintha hidegrázás gyötörné, de igazán rosszul akkor lett, amikor belépett házuk fekete-fehér előterébe. A csokoládés dobozt a kezében szorongatva, tárcáját az előszoba asztalra tette, majd a díszes tükör előtt állva mélyeket lélegzett. Ez ugyan sohasem segített, mégis minden este megismételte a szertartást. Harsány lélegzetének hangjai összevegyültek a tükör mellett álló ingaóra hangjával. Az óra tiktakolása egy időzített bomba ketyegésére emlékeztette. Egy bombáéra, mely a fejében ketyegett, és bármikor felrobbanhatott.

Gyávának érezte magát, ahogy elindult lassan felfelé. Teste feszült volt, gyomra görcsbe rándult. Vontatottan lépkedett fel a lépcsőn, mintha ólomból volna rajta a cipő. Mire felért az emeleti folyosóra, homlokán hideg verejtékcseppek ütköztek ki, keze hideg és nyirkos volt.

Zsebkendőjével megtörölte homlokát, arcára hamis mosolyt erőltetett, és az ajtót kinyitva megpróbált tudomást sem venni a levegőben uralkodó bűzről. A szobában vastabletták szaga terjengett, ami összekeveredett a levegőbe permetezett vaníliaillatú légfrissítővel, és még elviselhetetlenebbé tette az amúgy is állott levegőt. Voltak éjszakák, amikor valami hamis ürüggyel gyorsan ki kellett rohannia a szobából, nehogy felesége meghallja öklendezését. A világon mindent megtett, hogy az asszony ne vegye észre, mennyire undorodik. Máskor gyomra elviselte a szagot.

Lehunyta szemét, amikor lehajolt, hogy megcsókolja, aztán odébbhúzódott, amíg beszélgetett vele. A taposógép mellett állt, amit egy évvel az esküvőjük után vett, de nem emlékezett rá, hogy felesége valaha is használta volna. Egy sztetoszkóp és két egyforma, virágmintás fürdőköpeny lógott most a gép kormányán, a széles, fekete gyaloglógumit pedig vastagon borította a por. Úgy tűnt, a takarítónőnek soha nem jutott eszébe letörölgetni. Néha, amikor nem bírta elviselni Catherine látványát, kibámult a boltíves ablakon, a gyengén megvilágított csöppnyi kertre.

Mögötte ott harsogott a televízió. Catherine egész nap talk-show-kat vagy a kereskedelmi csatornák ajánlóműsorait nézte. Eszébe se jutott kikapcsolni a készüléket, amikor férje bejött beszélgetni. A férfi egy idő után képes volt kizárni a tévé hangjait a tudatából, mégis gyakran elcsodálkozott, hogy mennyire leépült szellemileg a felesége. Hogyan képes egyfolytában ilyen ostobaságokat nézni? Volt idő, mielőtt a betegsége úrrá lett volna rajta, hogy bármilyen témáról lehetett vele beszélgetni, és könnyedén lehengerelte vitapartnereit egy-egy szellemesen találó visszavágásával. Emlékezett rá, mennyire szerette a politikai vitákat, elég volt a tökéletesen megterített asztalhoz egy jobboldali konzervatív politikust ültetni, és mindenki biztos lehetett benne, hogy sziporkázó vitának lehet részese. Az utóbbi időben csak egy dologról tudott beszélni. Minden gondolata és aggodalma az emésztése körül forgott. És természetesen az étkezés körül. Mindig a legnagyobb buzgalommal vitatta meg, hogy mi legyen a következő étkezés fő fogása.

A férfi gyakran gondolt vissza esküvőjük napjára, és emlékezett rá, milyen szenvedélyesen vágyott rá. Manapság rettegett vele egy szobában lenni – a vendégszobában aludt – és a kín olyan volt, mint a gyomorsav, elevenen felfalta.

Mielőtt ágyba kényszerült volna, a nő újrafestette lakosztályát halványzöld színűre. Olasz reneszánsz bútorokkal rakta teli, és az ablakpárkányon ott állt két kedvenc költőjének, Ovidiusnak és Vergiliusnak gipsz mellszobra. A férfinak eredetileg tetszett a szoba. Meg is bízta a fiatal lakberendezőnőt, újítsa fel az ő irodáját is, de már rá sem bírt nézni, mert most a szoba azt képviselte, ami hiányzott az életéből.

Bármennyire igyekezett, nem tudott menekülni az apró jelek elől, amelyek minduntalan a nyomorúságos jelenre figyelmeztették. Néhány héttel azelőtt egy üzleti partnerével volt megbeszélése a Bienville-en egy kis bisztróban, de amikor besétált és meglátta a halványzöld falakat, felfordult a gyomra és levegő után kapkodott. Néhány rémülettel teljes pillanatig meg volt győződve róla, hogy szívrohama van. Hívnia kellett volna a mentőket, de nem tette. Helyette kirohant a napfényre, vett néhány mély, ziháló lélegzetet. A napfény és friss levegő segített, és rájött, hogy fájdalmait egy szorongásos roham okozta.

Néha úgy érezte, elveszíti a józan eszét.

Istennek hála, három legközelebbi barátja támogatta a bajban. Péntek délutánonként jöttek össze egy italra, és ekkor végre lazíthatott. Nem csoda, hogy már csak a péntek délutánok tartották benne a lelket, amikor néhány órára megfeledkezhetett gondjairól. Barátai meghallgatták és vigaszt, támogatást nyújtottak neki.

Milyen különös fintora a sorsnak, hogy ő elmehetett a barátaival inni egyet, míg Catherine otthon tengette napjait, magányra ítélve. Ha a sors büntetni akart a múlt vétkeiért, miért feleségét büntette, miért nem őt? Mindig Catherine volt az erkölcsileg feddhetetlen a családban, még csak tilosban sem parkolt soha, és valószínűleg kővé dermedne döbbenetében, ha tudná, hogy mit követett el férje a barátaival.

Fogjuk Klubnak hívták magukat. Harmincnégy évével Cameron volt a legidősebb a klubban. Dallas és John harminchárom évesek voltak, a legfiatalabb pedig a harminckét éves Preston, akit veszedelmesen vonzó külseje miatt csak Szépfiúnak neveztek. A négy barát ugyanabba a magániskolába járt, noha nem egy osztályba, és a sok közös vonás hozta őket össze. Megegyeztek a céljaik, az ambícióik, még ízlésük is közös volt, és egyiküknek sem voltak aggályai. Akár törvényt is szegtek, ha arról volt szó, hogy megszerezzék, amit akarnak. A középiskolában indultak el a bűn útján, amikor felfedezték, hogy milyen könnyen meg lehet úszni egy kis lopást. Arra is rájöttek, hogy lopni nagyon jó üzlet. Az első komolyabb bűntettet mókából követték el főiskolás korukban. Kirabolták a szomszédos városka ékszerüzletét. Profi munkát végeztek, de John, a legértelmesebb közülük úgy vélte, nem éri meg az eredmény a kockázatot – hiszen még a legjobban kidolgozott terv is csődöt mondhat, becsúszhat valami gikszer. Ezután jobban átgondolt, fehérgalléros bűncselekményekkel kezdtek foglalkozni, tanulmányaikat is kamatoztatva.

Az első igazi nagy fogás az interneten keresztül jött. Laptopjaikat használva vettek egy csomó értéktelen részvényt, természetesen álnéven, aztán elárasztották a chatet hamis adatokkal és pletykákkal, és amikor a részvények ára az egekbe szökött, gyorsan eladták mindet, mielőtt a biztonságiak rájöttek volna, hogy voltaképpen mi is folyik. Ennek a kis kalandnak az osztaléka ötezer százalék fölött volt.

Minden zsarolt vagy lopott dollárt a Fogjuk Klub kajmán-szigeteki bankszámláján helyeztek el. Mire mind a négyen megszerezték a diplomájukat és biztosították pozíciójukat New Orleansban, több mint négymillió dollárt szereztek.

És ez tovább növelte az étvágyukat.

Az egyik találkozójukon Cameron azt találta mondani, hogy ha egy pszichiáter megvizsgálná a társaságot, valószínűleg mindannyiukat szociopatának találná. John nem értett vele egyet. Egy szociopata nem veszi figyelembe mások igényeit és vágyait. Ők viszont elkötelezték magukat a klubnak, és aláírtak egy egyezményt, hogy mindent megtesznek azért, hogy megszerezzék, amit elterveztek. Céljuk a nyolcvanmillió dollár elérése volt, mielőtt legidősebb tagjuk betölti a negyvenet. Amikor Cameron a harmincadik születésnapját ünnepelte, már félúton jártak.

Semmi sem állíthatta meg őket. Az évek során egyre erősebben kötődtek egymáshoz, és a világon mindent megtettek volna, hogy megvédjék egymást.

Bár mindegyikük megtette a magáét, Cameron, Preston és Dallas mégis tisztában voltak vele, hogy John a társaság agya, és nélküle nem jutottak volna idáig. Nem engedhették meg maguknak, hogy elveszítsék, és mindannyian pánikba estek, ahogy John elmeállapota egyre romlott.

John bajban volt, és nem tudták, hogyan segítsenek neki. Így aztán csak annyit tehettek, hogy együttérzően hallgatták, ahogy kiönti a szívét. Szeretett feleségének egészségi állapota óhatatlanul felvetődött minden alkalommal, és barátjuk beszámolt a legújabb szörnyű fejleményekről. Évek óta nem látták Catherine-t, mert betegsége miatt zárkózottan élt. Ő döntött így, mert azt akarta, hogy barátai és ismerősei olyannak emlékezzenek rá, amilyen egykor volt, nem pedig ahogy most kinéz. Természetesen nem feledkeztek meg az ajándékokról és üdvözlő kártyákról. John olyan volt nekik, mintha a bátyjuk lenne, és amilyen őszintén együtt éreztek vele a felesége miatt, legalább annyira aggódtak is miatta. Megítélésük szerint az asszony állapota reménytelen volt. Johné nem. És ők azt is látták, amit John nem vett észre. Ha így folytatja tovább, teljesen tönkremegy. Tudták, hogy nem képes odafigyelni a munkájára – ami meglehetősen veszélyes volt az ő pozíciójában – és az utóbbi időben sokat is ivott.

John egyre részegebb lett. Cameron hívta meg a társaságot a tetőtéri lakásába, hogy megünnepeljék legutóbbi kalandjukat. Az ebédlőasztalnál ültek kényelmes, kárpitozott székeiken. Majdnem éjfél volt már, így nem láthatták a lustán hömpölygő Mississippit, de távolról halvány fények villantak a koromfekete éjszakában, és a szél időről időre a ködkürt mély hangját hozta feléjük. Ez a hang melankolikus hangulatba ringatta Johnt.

– Mióta is ismerjük egymást? – hangja elcsuklott. – Emlékszik rá valaki?

– Legalább egymillió éve – nyúlt az üveg után Cameron.

Dallas prüszkölve felnevetett. – Öregem, az már szép kis idő, nemigaz?

– A középiskolában ismerkedtünk meg – szólalt meg Preston. – Akkor indítottuk be a klubot. Akkoriban a szívbajt hoztad rám – fordult Johnhoz. – Mindig olyan sima és magabiztos voltál. Sokkal kifinomultabb, mint a tanárok.

–Na és, rólam mi a véleményed? – kíváncsiskodott Cameron.

– Ideges. Mindig… ingerült voltál. Érted, mire gondolok? És azóta sem változtál.

– Mindig is te voltál az óvatos a csoportban – bólintott Dallas.

– Az aggódó – fűzte hozzá Preston. – Mi pedig Dallas-szal inkább…

– A merészek – vetette közbe Dallas. – Eszembe se jutott volna veletek barátkozni, ha nincs John. Ő hozott össze minket.

– Mert megláttam bennetek, amit ti nem vettetek észre – mondta John. – A tehetséget és a mohóságot.

– Erre iszunk – emelte poharát Cameron.

– Azt hiszem, alig voltam tizenhat, amikor a klubot alapítottuk – jegyezte meg Dallas.

– Akkor még szűz voltál, nemigaz? – kérdezte Cameron.

– Dehogy voltam! Már kilencéves koromra elvesztettem a szüzességem.

A nyilvánvaló hazugság megnevettette őket.

– Na jó, lehet hogy egy kicsit idősebb voltam.

– Istenem, micsoda pimasz kis gazfickók voltunk akkoriban. Azt hittük, hogy fene okosak vagyunk a titkos klubunkkal.

– Okosak is voltunk – mutatott rá Cameron. – És szerencsések. Felfogjátok, hogy mekkora kockázatot vállaltunk?

– Valahányszor le akartuk inni magunkat, tartottunk egy klubgyűlést. Még szerencse, hogy nem lettünk alkoholisták.

– Ki mondta, hogy nem lettünk azok? – nevette el magát Cameron.

John felemelte poharát. – Hadd mondjak egy tósztot a klubra és a csinos kis haszonra, amire most tettünk szert, hála Preston jaj-de-édes belső informátorának.

– Erre iszunk – koccintott Cameron a többiekkel. – Még mindig nem értem, hogy jutottál hozzá az információhoz.

– Mégis mit gondolsz? Leitattam a nőt, szétkeféltem az agyát, és amikor kinyúlt, végignéztem a számítógépes fájljait. Egész éjszaka dolgoztam.

– Megfűzted a nőt?

– Megfűztem? Ugyan ki használja ma már ezt a szót?

– Kíváncsi vagyok, hogyan hoztad össze. Én láttam azt a nőt. Egy disznó – jelentette ki Dallas.

– Csak azt tettem, amit kellett. Egyfolytában arra a nyolcszázezerre gondoltam, ami a miénk lesz és…

– Igen? – kérdezte Cameron.

– Behunytam a szemem, oké? De azért nem hiszem, hogy még egyszer képes lennék rá. Egyikőtöknek fel kell váltania, srácok. Én egy kicsit… megszívtam – ismerte el vigyorogva.

Cameron kiitta a poharát, és újra az üveg után nyúlt. – Ez bizony gond. Nem szabadulsz ettől a munkától, amíg a nők megőrülnek a felpumpált izmaidért és a szép pofikádért.

– Még öt év, és egyenesben van az életünk. Kisétálhatunk vagy eltűnünk, ha kell. Azt tehetünk, amit akarunk. Csak tartsátok szem előtt a célt! – mondta Dallas.

John megcsóválta a fejét. – Nem hiszem, hogy kibírok még öt évet. Tudom, hogy nem fogom kibírni!

– Ki kell tartanod, öregem! Túl sokat veszíthetünk, ha te bedobod a törölközőt – figyelmeztette Cameron. – Hallod, amit mondok? Te vagy itt az ész! Mi csak…

Nem találta a megfelelő szót. Preston sietett a segítségére. – Összeesküvő társak? – próbálkozott.

– Igen, pontosan – helyeselt Dallas. – De mindannyian kivettük a részünket a buliból. Nem John az egyedüli itt, akinek van sütnivalója. Monk például az én szerzeményem, emlékeztek?

– Ó, az isten szerelmére, most nincs idő erre a hisztire, hogy ki tett többet – morogta Preston. – Nem kell felsorolnod, hogy mit tettél, Dallas. Mindannyian tudjuk, hogy keményen dolgozol. Mellesleg nem is csinálsz mást. Az életedet teljesen kitölti a munka és a klub. Mikor vettél ki utoljára szabadnapot, hogy vásárolj egy jót? Szerintem soha. Nap mint nap ugyanabban a kék vagy fekete ruhában látlak. Mindig barna zacskóban hordod a kaját, és gyanítom, hogy hazaviszed a zacskót, hogy másnap is használni tudd. Ha már itt tartunk, vettél egyáltalán valaha valami jó cuccot magadnak?

– Azt állítod, hogy smucig vagyok?

– Azonnal hagyjátok abba! – vágott közbe Cameron, mielőtt Preston válaszolhatott volna. – Nem számít, hogy ki az okosabb, vagy ki dolgozik keményebben. Egyformán bűnösök vagyunk. Tudjátok, hány évet kaphatunk, ha valaki egyszer rájön a dolgainkra?

– Soha senki nem fog rájönni – gurult dühbe John. – Azt se tudják, merre keresgéljenek. Ez biztos. Sehol nincs nyoma a tevékenységünknek, csak az otthoni számítógépemen, és garantálom, hogy ahhoz senki nem jut hozzá. Nincsenek feljegyzések, telefonhívások, semmilyen papír, ami nyomra vezethetne. Még ha a rendőrség vagy a biztonsági szolgálat kíváncsiskodni kezdene, akkor sem találnának morzsányi bizonyítékot sem, aminek alapján rács mögé dughatnának. Tiszták vagyunk.

– Monk ránk hozhatja a rendőrséget. – Cameron sohasem bízott a küldöncben, vagy ahogy John hívta, a bérencben, de szükségük volt egy megbízható kivitelezőre, és Monk éppen megfelelt a feladatra. Minden porcikája legalább annyira kapzsi és korrupt volt, mint ők maguk, és mindent elveszíthettek, ha a férfi nem lett volna hajlandó engedelmeskedni.

– Elég régen dolgozik már nekünk, hogy megbízzunk benne, Cameron – jegyezte meg Preston. – Mellesleg, neki sokkal több vesztenivalója van, mint nekünk.

– Igazad van – morogta John. – Figyeljetek! Tudom, hogy azt mondtam, addig folytatjuk, amíg Cameron negyven nem lesz, de higgyétek el, én nem húzom addig. Néhanap úgy érzem, hogy kezdem elveszteni… a fenébe is, nem tudom, hogyan tovább!

Felállt a székről, és az ablakhoz ment. Kezét a háta mögött összekulcsolva bámulta a távoli fényeket. – Elmeséltem már nektek, hogyan találkoztam Catherine-nel? A Kortárs Művészeti Galériában történt. Mindketten ugyanazt a képet akartuk megvenni, és aztán a vita hevében valahogy beleszerettem. Öregem, valósággal szikrázott körülöttünk a levegő… azt látnotok kellett volna! És annyi év után azok a szikrák még mindig ott pattognak. Most pedig haldoklik, és a rohadt életbe, semmit nem tehetek ellene!

Cameron Dallasra és Prestonra nézett, akik bólintottak. – Valamennyien tudjuk, mennyire szereted Catherine-t.

– Ne csinálj belőle szentet, John! Ő sem tökéletes – mondta Dallas.

– Ez egy kissé erős volt! – morogta Preston.

– Semmi vész. Tudom, hogy Catherine nem tökéletes. Neki is vannak fura szokásai, mint mindannyiunknak. Tudsz olyan embert mondani, akinek ne lenne valami dilije? Ő például mindenből kettőt tart, mert fél, hogy egyszer csak valamije nem lesz. Két teljesen egyforma tévéje van, ott áll mindkettő az ágya előtti asztalon. Az egyik éjjel-nappal megy, de aggódik, hogy tönkremehet, és akkor ott áll tévé nélkül, szóval bebiztosította magát. Ugyanezt csinálja, ha katalógusból rendel valamit. Mindenből kettőt vásárol, de mi rossz van ebben? – kérdezte. – Senkinek nem árt vele, és úgyis olyan kevés öröme van az utóbbi időben. Bármilyen nehéz is neki, elvisel engem, mert szeret. – Fejét lehajtva suttogta. – Ő jelenti nekem az életet.

– Igen, tudjuk – mondta Cameron. – De mi miattad aggódunk.

John megfordult, hogy megnyugtassa őket. Arca rángatózott a dühtől. – A fenébe, inkább magatok miatt aggódjatok! Azt hiszitek, hogy elcseszek valamit, igaz?

– Valóban eszünkbe jutott – ismerte be Cameron.

– John, nem engedhetjük meg magunknak, hogy beleőrülj a fájdalomba! – jegyezte meg Preston.

– Nem fogok megőrülni!

– Rendben – vetette közbe Dallas. – A következők a játékszabályok. John szól, ha úgy érzi, hogy segítségre van szüksége. Igaz, John?

A férfi bólintott. – Persze.

Barátai ejtették a témát, és az éjszaka hátralevő részében a következő akciót tervezgették.

Továbbra is találkoztak péntekenként, de többé nem hozták szóba John egyre mélyülő depresszióját. Ráadásul egyikük sem tudta, mit tehetnének.

Három hónap telt el úgy, hogy nem is említették Catherine-t. Akkor John összeroppant. Nem bírta tovább nézni Catherine szenvedését, és mint mondta nekik, a pénz miatt is folyton aggódnia kellett. Ez ugyan nevetségesen hangzik, amikor millióik vannak a klub számláján, de ezekhez a milliókhoz még öt évig nem férhetnek hozzá. Azt mondta nekik, hogy a biztosítás összege fedezi ugyan a kezelés költségeit, de éppen hogy csak, és ha a felesége sokáig húzza még, akkor ő anyagilag teljesen tönkremegy, kivéve persze, ha a többiek beleegyeznek, hogy hozzányúljon a klub számláján zárolt pénzhez.

Cameron tiltakozott. – Tudjátok jól, hogy most igazán nagy szükségem lenne pénzre a válásom miatt, de ha most pénzt hívunk le a számláról anélkül, hogy teljesen felszámolnánk, akkor nyomot hagyunk magunk után, és az adóhatóság…

John félbeszakította. – Tudom. Túl kockázatos. Bocs, srácok, nem kellett volna felhoznom. Majd megoldom valahogy.

A következő pénteken kedvenc bárjukban, a Dooley-ban találkoztak. Mialatt odakint dörgött és villámlott, Jimmy Buffet pedig Margaritaville-ről énekelt a mikrofonba, John az asztalon áthajolva elsuttogta szörnyű tervét.

Meg akarta ölni magát, és ezzel véget vetni a szenvedéseinek.

Barátai megrémültek és felháborodtak. Megszidták, hogy tud ilyen ostobaságra még csak gondolni is, de csakhamar be kellett látniuk, hogy dorgálásuk mit sem segít, sőt inkább olaj a tűzre. Csak tovább fokozták vele barátjuk nyomorúságát. Kemény szavaik gyorsan vigasztalóvá szelídültek. Mit tehetnének, hogy segítsenek?

Biztosan van megoldás.

Hosszasan beszélgettek, fejüket összedugva az asztal felett próbáltak valami kielégítő megoldást találni szegény John tarthatatlan helyzetére. Már majdnem éjfél volt. A hosszú órák vitája után egyikük végre kimondta valamennyiük titkos gondolatát. Az a szegény asszony úgyis halálra van ítélve. Ha valakinek itt meg kell halnia, akkor inkább a szerencsétlen, szenvedő feleség legyen az.

Bárcsak meghalna!

Később egyikük sem emlékezett rá, hogy ki javasolta a gyilkosságot.

A következő három pénteken a lehetőségeket latolgatták. De miután elhatározták és megszavazták, nem volt visszaút. A döntés, mely végül megszületett, egyhangú volt. A csoport egyetlen tagjában sem merültek fel marcangoló kétségek vagy hátsó gondolatok.

Nyilvánvaló volt, hogy ez az egyetlen kiút.

Nem tartották magukat szörnyetegeknek, és a világért sem ismerték volna be, hogy tettük mozgatórugója a kapzsiság. Nem, ők egyszerűen csak törtető értelmiségiek voltak, akik keményen dolgoztak és merészen játszottak. Kockázatot vállaltak, és környezetük rettegett tőlük a kezükben lévő hatalom miatt. Mindenki úgy ismerte őket, mint akik keményen lecsapnak a labdára – ők ezt a kifejezést használták a talpnyalásra. Mégis, erőszakosságuk és arcátlanságuk ellenére, egyikükben sem volt annyi bátorság, hogy tervüket a valódi nevén gyilkosságnak nevezzék. Csak úgy emlegették, hogy „az esemény”.

Kardélen táncoltak egész idő alatt, mivel a Dooley mindössze egysaroknyira volt a New Orleans-i rendőrség nyolcadik kerületi kapitányságától. Mialatt a bűntényt kitervelték, rendőrökkel és nyomozókkal voltak körülvéve. Hol néhány szövetségi ügynök, hol meg előnyös kapcsolatok kiépítésére törekvő nagy jövőjű, ifjú ügyvédek álltak meg asztaluknál. A rendőrök és törvényszéki jogászok a Dooley-t tekintették kedvenc pihenőhelyüknek, de ide jöttek át a közeli kórház túlhajszolt és alulértékelt orvosai, és az állami egyetem bentlakó diákjai és tanárai is egy italra. A csoportok néha összevegyültek.

A Fogjuk Klub ebben nem vett részt. Elkülönülve ültek a sarokasztalnál. Mindenki ismerte őket, és amíg komoly ivászatra nem került sor, szinte percenként rájuk köszönt valamelyik munkatársuk vagy egy-két talpnyaló.

Ó igen, volt képük a New Orleans-i társaság kellős közepén a legteljesebb nyugalommal beszélgetni egy gyilkosságról.

A dolgok sohasem juhattak volna el idáig, ha nincs meg a megfelelő ember a feladatra. Monk ölt már pénzért, és nem valószínű, hogy ezúttal lennének lelkiismereti aggályai. Dallas fedezte fel a férfit, és örökre lekötelezte azzal, hogy megmentette a bírósági eljárástól. Monk jól tudta, hogy tartozik neki. Megígérte Dallasnak, hogy mindent megtesz mindaddig, amíg nem kell fölösleges kockázatot vállalnia, és a bér is megfelelő. Merthogy a gyilkosuk elsősorban üzletember volt.

Monk kedvenc búvóhelyén, a Frankiesben találkoztak, hogy megbeszéljék a feltételeket. A rozoga szürke kalyiba bűzlött a dohányfüsttől és a romlott hal szagától, a koszos padlón mogyoróhéj hevert szerteszét, ahogy a vendégek hanyagul szétdobálták. Monk megesküdött rá, hogy sehol délen nem lehet olyan jó garnélarákot kapni, mint Frankie-nél.

Monk elkésett, de nem vette a fáradságot, hogy elnézést kérjen. Leült, karját az asztalra fektette, és nyomban elsorolta feltételeit, mielőtt még a pénzre került volna a sor. Monk tanult ember volt, és ez volt az egyik oka, hogy Dallas megmentette őt a halálos injekciótól. Okos emberre volt szükségük, és Monk megfelelt az elvárásuknak. Külsőre is elfogadhatóan nézett ki, ezenkívül meglepően csiszolt és finom volt ahhoz képest, hogy hivatásos bűnöző volt. Mielőtt letartóztatták volna gyilkosságért, még nem volt semmi a rovásán. Miután egyezséget kötött Dallasszal, eldicsekedett a múltjával, melyet gyújtogatás, többrendbeli zsarolás és gyilkosság is tarkított. Ezekről a rendőrség nem tudott, de elég bizonyítéka volt, hogy gyilkossággal vádolja – bizonyítékok, amelyek véletlenül elkallódtak.

Első találkozásuk Monkkal Dallas lakásán, kitörölhetetlen nyomokat hagyott a társaság tagjaiban. Egy rossz arcú bűnözőt vártak, helyette egy intelligens, jól képzett szakembert találtak, aki akár egy lehetett volna közülük. Ez az érzés csak addig tartott, amíg közelről a szemébe nem néztek. Ezek a szemek hidegen és élettelenül csillogtak, akár egy angolnáé. Ha igaz, hogy a szem a lélek tükre, akkor Monk már eladta lelkét az ördögnek.

Miután megrendelte a sörét, kényelmesen hátradőlt a széken, és közölte, hogy a Dallas által ajánlott összeg dupláját kéri a munkáért.

– Viccelsz? – kérdezte Preston. – Ez rablás.

– Nem, ez gyilkosság – pontosított Monk. – Nagyobb kockázatért több pénz.

– Ez nem… gyilkosság – jegyezte meg Cameron. – Ez egy különleges eset.

– Ugyan, mi olyan különleges rajta? – érdeklődött Monk. – Azt akarjátok, hogy öljem meg John feleségét. Vagy tévednék?

– Nem, de…

– De mi, Cameron? Talán az zavar, hogy túl nyers voltam? Használhatok másik kifejezést is a gyilkosság helyett, de ez nem változtat a lényegen. Gyilkosságra béreltetek fel. Több pénzt akarok – jelentette ki újra, vállát felvonva.

– Már így is gazdaggá tettünk – mutatott rá John.

– Ez igaz.

– Figyelj, seggfej, megegyeztünk az árban – kiáltott rá Preston, aztán gyorsan körülnézett, nem hallotta-e meg valaki.

– Ez is igaz. – Monkot szemmel láthatóan hidegen hagyta a dühkitörés. – De azt nem mondtátok el, hogy pontosan mit is akartok tőlem. Képzelhetitek a meglepetésemet, amikor Dallas elmondta a részleteket.

– Mit mondott Dallas? – akarta tudni Cameron.

– Hogy van egy kis probléma, amit szeretnétek kiküszöbölni. Most, hogy tudom, mi a probléma, megduplázom az árat. Szerintem ez elég ésszerű, mivel a kockázat is nagyobb.

Csend követte a kijelentést, majd Cameron szólalt meg. – Nekem egy vasam sincs. Honnan a fenéből szedjük össze a fennmaradó összeget?

– Ez az én gondom, nem a tied – jelentette ki John, aztán Monkhoz fordult. – Megtoldom még tízezerrel a végösszeget, ha hajlandó vagy addig várni, amíg felolvassák a végrendeletet.

Monk biccentett. – Még tízezer. Természetesen várok. Tudom, hol talállak meg. Most pedig halljuk a részleteket. Tudom, hogy kit akarsz megöletni, mondd el mikor, és hogy mennyit szenvedjen az illető.

John megdöbbent. Megköszörülte a torkát, lenyelt egy fél pohár sört, aztán suttogva szólalt meg. – Jaj, istenem, nem akarom, hogy szenvedjen. Már éppen eleget szenvedett szegény.

– Már jó ideje betegeskedik – magyarázta Cameron.

– Nincs remény – bólintott John. – Nem bírom tovább nézni, ahogy szenved. Folyamatosan… vég nélkül. Én… – túl megrendült volt ahhoz, hogy folytassa.

Cameron gyorsan átvette tőle a szót. – Amikor John arról kezdett beszélni, hogy nem bírja tovább, és inkább megöli magát, akkor határoztuk el, hogy segítünk rajta.

Monk intett neki, hogy hallgasson, mert észrevette, hogy a pincérnő közeledik feléjük. A nő letette a söröket, és közölte, hogy egy perc múlva a vacsora is megérkezik.

Alighogy elsétált, Monk megszólalt. – Figyelj, John, nem tudtam, hogy beteg a feleséged. Az előbb valószínűleg egy kicsit kemény voltam. Nagyon sajnálom.

– Eléggé ahhoz, hogy engedj valamit az árból? – érdeklődött Preston.

– Annyira azért nem.

– Most végül is megcsinálod, vagy sem? – türelmetlenkedett John.

– Érdekel a dolog. Akár jó cselekedetként is felfoghatom, nemigaz?

Ezek után további részletekre volt kíváncsi az asszony állapotával kapcsolatban, és a ház belső berendezéséről, a házbeli szokásokról kérdezősködött. Mialatt John a kérdésekre válaszolt, Monk előredőlt, kezeit az asztalon pihentette. Körmei tökéletesen manikűrözöttek voltak, keze finom, párnás, sehol egy heg vagy bőrkeményedés. Elgondolkozva meredt maga elé, mintha máris a lehetőségeket kombinálná.

John leírta a ház felépítését, a riasztó működési elvét és az alkalmazottak munkabeosztását, aztán feszülten várta a további kérdéseket.

– Szóval a szolgáló minden este hazamegy. És a házvezetőnő?

– Rosa… Rosa Vincettinek hívják. Ő este tízig szokott maradni, kivéve hétfőnként, amikor általában otthon vagyok. Olyankor már hatkor elmegy.

– Barátok vagy rokonok, akikről tudnom kéne?

John megrázta a fejét. – Catherine évekkel ezelőtt megszakított a barátaival minden kapcsolatot. Nem szereti a látogatókat. Kínos neki a… az állapota miatt.

– Mi a helyzet a rokonokkal?

– Van egy nagybátyja meg néhány unokatestvére, de nincs komoly kapcsolata velük. Proliknak tartja őket. A bácsikája havonta felhívja. Catherine igyekszik udvarias lenni, de nem szoktak sokáig beszélgetni. Fárasztja a beszélgetés.

– Volt már rá példa, hogy a nagybácsi váratlanul beállított?

– Soha. Évek óta nem látták egymást. Nem kell miatta aggódni.

– Rendben.

– Nem akarom, hogy szenvedjen… úgy értem, hogy amikor ténylegesen… lehetséges?

– Természetesen. Könyörületes természetem van. Nem vagyok én szörnyeteg. Akár hiszed, akár nem, megvan a magam erős és megingathatatlan értékrendje – büszkélkedett, és a négy ember egyike sem merészelt nevetni. Egy bérgyilkos, akinek elvei vannak? Őrültség, igen, mégis mindannyian bölcsen rábólintottak. Ha Monk azt állította volna, hogy tud vízen járni, akkor úgy tettek volna, mintha elhinnék.

Miután Monk befejezte az értékrendjéről szóló kiselőadást, visszatért az üzlethez. Figyelmeztette Johnt, hogy noha nem hisz abban, hogy az „esemény” szükségszerűen nagy fájdalmakkal járna, de azért jobb lenne felemelni felesége fájdalomcsillapító adagját aznap este. Másra nincs is szüksége. John lefekvés előtt kapcsolja be a riasztót, ahogy szokta, menjen a szobájába és maradjon ott. Monk biztosította őket, hogy az asszony reggelre halott lesz. Fölényes magabiztossága egyszerre volt taszító és megnyugtató.

Monk állta a szavát. Aznap éjszaka megölte Catherine-t. Hogy mi módon jutott be és ki a házból anélkül, hogy kiiktatta volna a riasztót, rejtély volt John előtt. Videokamerák pásztázták a környéket, hang- és mozgásérzékelők voltak beépítve a házban mindenfelé, Monk mégis könnyedén bejutott, gyorsan és hatékonyan átküldte a szenvedő asszonyt az örökkévalóságba, aztán eltűnt anélkül, hogy látták vagy hallották volna. Bizonyítékként, hogy ott járt és elvégezte a munkát, egy rózsát tett az asszony párnájára, ahogy előre mondta is Johnnak, elejét véve ezzel a kétségeknek, hogy kinek is jár a pénz. John eltávolította a rózsát, mielőtt segítséget hívott volna.

John beleegyezett a boncolásba, hogy később ne merülhessenek fel kérdések. A halottkém jelentése szerint Catherine halálát a félrenyelt csokoládé okozta. Egy cukorka nagyságú, karamell bevonatú csokidarabot találtak a nyelőcsövében. Voltak karmolás nyomok a nyakon, de feltételezték, hogy azokat maga az áldozat okozta fuldoklás közben, ahogy megpróbálta eltávolítani a csokit. Az esetet véletlen balesetnek minősítették, az aktát hivatalosan lezárták, és engedélyezték a temetést.

Mivel az asszony hatalmas termetű volt, legalább nyolc koporsóvivő kellett volna, hogy cipelje az erre az alkalomra speciálisan elkészített koporsót. A temetkezési vállalat igazgatója fájdalmas képpel és zavartan magyarázta az özvegynek, hogy sajnos, teljesen lehetetlen beleerőltetni az elhunyt testét a szaténnal bélelt, fényesre lakkozott kész mahagónikoporsók egyikébe. Azt mondta, bölcsebb lenne elhamvasztani a testet, amibe a férj készséggel beleegyezett.

A temetés szűk körben zajlott, csak pár rokon és barát vett részt rajta. Cameron eljött, de Dallas és Preston kimentette magát. Eljött a házvezetőnő, John hallotta a siránkozását, ahogy elhagyta a templomot. Az előtérben találkozott vele, ahogy rózsafüzérét morzsolgatta, és bámult rá azzal a pokolra-jutsz-a-bűneidért nézésével. John tétovázás nélkül elbocsátotta a hisztérikus asszonyt.

Catherine családjából ketten jöttek el a temetésre. Lassan bandukoltak a szánalmasan kicsiny csapat után a kolumbárium felé. John szemmel tartotta a férfit és a nőt, néha hátralesve a válla fölött, de amikor rájött, hogy ideges lesz tőlük, hátat fordított nekik, és lehajtotta a fejét.

Az ég is gyászolta Catherine-t. Mialatt a pap imádkozott, villám cikázott át az égen, amit mennydörgés hangja követett. A zuhogó eső nem állt el, míg a hamvakat tartalmazó urnát le nem zárták.

Catherine végre békén nyugodhatott, és férje kínjai is véget értek. Barátai úgy gondolták, hogy a gyász mellett megkönnyebbülést is érezhet, hiszen feleségének nem kell tovább szenvednie, ő pedig teljes szívéből szerette a feleségét, nemigaz?

Noha mindenki noszogatta, hogy vegyen ki szabadságot, az özvegy a temetés másnapján dolgozni ment. Szüksége van rá, hogy elfoglalja magát, győzködte a többieket.

Gyönyörű verőfényes napsütésben autózott az irodája felé a St. Charleson. A nap felmelegítette, a levegőben édes akácillat terjengett, a hangszóróból kedvenc slágere szólt.

Szokott helyére állt be a parkolóba, és lifttel ment fel az irodájába. Amikor kinyitotta az ajtót, amelyen az ő neve díszlett, titkárnője sietve jött elé, hogy részvétéről biztosítsa. John azt mondta, hogy a felesége biztos nagyon boldog lenne egy ilyen szép nyári napon. A titkárnő később mindenkinek elmesélte, hogy főnöke szeme megtelt könnyel, amikor a felesége nevét említette.

Ahogy múltak a napok, úgy tűnt, John a fájdalmával birkózik. Munkaidő alatt többnyire visszafogott és távolságtartó volt, szokott rutinjával végezte munkáját. Más alkalmakkor megdöbbentően vidám volt. Kiszámíthatatlan viselkedése gondot jelentett munkatársainak, de mély gyászának érthetetlen maradványaként könyvelték el. A legtöbb, amit tehettek érte, hogy békén hagyták. John végül is nem az az ember volt, aki nyilvánosan megtárgyalja a magánügyeit.

Amit viszont senki sem tudott, hogy milyen buzgó fiú.

Az „esemény” utáni pár hétben kidobált mindent a házból, ami feleségére emlékeztette, beleértve az olasz reneszánsz bútorokat is, amiket Catherine annyira szeretett. Elbocsátotta az összes alkalmazottat, és olyan házvezetőnőt vett fel, aki nem ismerte a feleségét. A pincétől a padlásig kifestette a házat, élénk, harsány színek pompáztak mindenütt, és teljesen új formát adott a kertnek. Megvette a régóta vágyott szökőkutat is. Amikor hónapokkal korábban megmutatta Catherine-nek a szájából vizet köpő kerub képét egy katalógusban, az asszony túl cifrának találta.

Minden a legteljesebb megelégedésére történt. Modern bútort választott, mert kedvelte az egyszerű, sima vonalakat és formákat. Amikor a raktárból megérkezett a bútor, a lakberendező személyesen ellenőrizte, hogy minden a helyére kerüljön.

Majd, miután a bútorszállító kocsi eltűnt a színről, John és a jaj-de-okos, gyönyörű és fiatal lakberendező felszentelték az új ágyat. Végigszeretkezték az éjszakát a politúrozott, baldachinos ágyban, pont úgy, ahogy a férfi megígérte neki, több mint egy évvel ezelőtt.

2. fejezet

Theo Buchanan összeszedett valami vírust. Tudta, hogy láza van, mert minden porcikája fájt és rázta a hideg. Mégsem ismerte el, hogy beteg; mindössze egy kicsit lerobbant. Kibírja. Különben is biztos volt benne, hogy a nehezén már túl van. Az iszonyú nyilallás az oldalában tompán lüktető fájdalommá szelídült, ami szerinte azt jelentette, hogy a gyógyulás útjára lépett. Minden bizonnyal az a vírus a ludas, amelyik a bostoni iroda dolgozóinak többségét is leverte a lábáról huszonnégy órára. Eszerint holnapra újra fitt és egészséges lesz, leszámítva a lüktető fájdalmat, ami már néhány napja kínozta.

Úgy döntött, hogy öccse, Dylan a hibás a fájdalomért. Jól elbánt vele a legutóbbi családi összejövetelen, amikor kimentek focizni a hátsó kertbe. Igen, a meghúzódott izom feltétlenül Dylan hibája, de Theo úgy vélte, ha nem vesz tudomást a fájdalomról, magától is elmúlik.

A fenébe is, az utóbbi napokban úgy érzi magát, mint egy megfáradt öregember, pedig még harminchárom sincs!

Nem hitte, hogy fertőző lenne, ahhoz pedig túl sok dolga volt, hogy most ágyba bújjon és kúrálja magát. Bostonból New Orleansba repült, hogy részt vegyen a szervezett bűnözésről tartott tanácskozáson és átvegye kitüntetését, amit szerinte egyáltalán nem érdemelt ki, hiszen csak a munkáját végezte.

Tokjába csúsztatta a revolverét. Kellemetlen viselet volt, de megkövetelték tőle, hogy hordja legalább addig, amíg a legutóbbi ügy fenyegető hullámai el nem csitulnak. Felvette a zakóját, és a fürdőszobába ment. A tükörhöz közel hajolva megigazította nyakkendőjét, és gyors pillantást vetett az arcára. Úgy nézett ki, mint egy háromnapos hulla, arca verejtékben fürdött.

Ma volt az ünnepélyes megnyitója a háromnapos rendezvénysorozatnak. A város legkiválóbb szakácsai gondoskodtak a vacsoráról, de az ínyencfalatok gondolata teljesen hidegen hagyta Theót. Már a nyelés gondolatától is, legyen az akár egy pohár víz, bukfencet vetett a gyomra. Tegnap délután óta egy falatot sem evett.

Holtbiztos, hogy a mai estén képtelen lesz elviselni a parttalan fecsegést. Zsebébe dugta a szobakulcsot, és indult az ajtó felé, amikor megszólalt a telefon. Testvére, Nick volt a vonalban.

– Na, mi újság?

– Éppen indultam. Honnan hívsz? Bostonból vagy Holy Oaksból?

– Bostonból. Segítettem Laurant-nak lezárni a tavi házat, aztán együtt jöttünk vissza.

– Nálad marad az esküvőig?

– Viccelsz? Tommy pokolra is küldene.

Theo nevetett. – Gondolom az, hogy pap lesz a sógorod, ugyancsak keresztbe tesz a szexuális életednek.

– Csak pár hónap, és nős ember leszek. Nehéz elhinni, ugye?

– Nehéz elhinni, hogy van olyan nő, akinek pont te kellesz.

– Laurant rövidlátó. Azt mondtam neki, hogy jóképű vagyok, és elhitte. Anyuéknál fog lakni, amíg mindannyian vissza nem megyünk Iowába, az esküvőre. Mit csinálsz ma este?

– Éppen a megnyitóra indultam. Szóval, mit akarsz?

– Csak gondoltam, felhívlak és megkérdezem, hogy vagy.

– Nem hiszem. Valamit akarsz. Mi az? Gyerünk Nick, vágj bele, különben elkésem.

– Theo, lassítanod kéne. Nem futhatsz egész életedben. Tudom, miért csinálod. Azt hiszed, ha a munkába temetkezel, akkor nem gondolsz Rebeccára. Már négy éve, hogy meghalt, de te még…

Theo félbeszakította. – Szeretem ezt az életet, és semmi kedvem Rebeccáról beszélgetni.

– Munka-alkoholista vagy.

– Azért hívtál, hogy prédikációt tarts?

– Nem. Azért hívtalak, mert tudni akartam, hogy vagy.

– Aha.

– Figyelj, ott vagy egy gyönyörű városban, gyönyörű nőkkel körülvéve, fantasztikus kaják…

– Szóval, mit akarsz?

Nick feladta. – Tommy és én szeretnénk kölcsönkérni a vitorlásodat holnap.

– Ott van Tom atya is?

– Igen, velünk jött Holy Oaksból.

– Tisztázzuk! Te és Tommy kölcsön akarjátok kérni a vitorlásomat, noha egyikőtök sem tud vitorlázni?

– Mit mondasz?

– Mit szólnátok a halászhajóhoz? Miért nem a Mary Beth-t viszitek helyette? Az jóval erősebb.

– Nem horgászni akarunk, hanem vitorlázni.

Theo felsóhajtott. – Próbáljátok meg nem elsüllyeszteni, jó? És ne vigyétek magatokkal Laurant-t. A család kedveli őt. Nem örülnének, ha vízbe fulladna. Most be kell fejeznem.

– Várj! Van itt még valami.

– Mi?

– Laurant unszolt, hogy hívjalak fel.

– Ott van? Hadd beszéljek vele! – Theo leült az ágy szélére, és érezte, hogy máris jobban van. Nick menyasszonya az összes Buchanan fiúra ilyen hatással volt. A közelében mindenki jól érezte magát.

– Nincs itt. Jordannel vacsorázni mentek, és ismered őket. Csak a jóisten tudja, mikor keverednek haza. Mindegy, megígértem Laurant-nak, hogy felhívlak és megkérdezem…

– Mit?

– Azt akarta, hogy kérjelek meg, de szerintem semmi szükség rá. Magától értetődik.

Theo türelemre intette magát. – Mi értetődik magától?

– Hogy te leszel a tanúm.

– Na és Noah?

– Ő is eljön az esküvőre természetesen, de szeretném, ha te lennél a tanúm. Gondoltam, ez nyilvánvaló, de Laurant az mondta, hogy azért szóljak neked.

– Igen.

– Igen mi?

Theo mosolygott. – Igen, rendben.

Fivére kevés szóból is értett. – Jó. Megtartottad már a beszéded?

– Nem, csak holnap este kerül sor rá.

– És mikor kapod meg a trófeát?

– Az egy plakett, és közvetlenül a beszédem előtt adják át.

– Szóval, ha elszúrod és az a sok felfegyverzett tiszt elalszik az unalomtól, akkor már nem tudják visszavenni.

– Most befejezem.

– Várj, Theo! Most az egyszer ne csak a munkára gondolj! Nézd meg a nevezetességeket, lazíts, és érezd jól magad! Tudom már… miért nem hívod fel Noah-t? Néhány hónapig Biloxiban állomásozik. Átugorhatna New Orleansba és mulatnátok egy jót.

Ha létezett ember, aki tudta, hogyan kell mulatni, az Noah Clayborne volt. Az FBI-ügynök többször dolgozott együtt Nickkel, később Theónak is segített nyomozni, aki az Igazságügyi Minisztériumban dolgozott mint államügyész. Noah jó ember volt, de kegyetlen humorral áldotta meg az élet, és Theo egyáltalán nem volt biztos benne, hogy mostani állapotában túlélne egy Noah-val töltött éjszakát.

– Rendben, lehet, hogy felhívom. – Theo letette a telefont, felállt, de rögtön kétrét görnyedt a beléhasító fájdalomtól. A gyomrából indult lefelé, és pokolian fájt. Amikor óvatosan megérintette az izmot, mintha tüzes vasat nyomtak volna belé.

Egy ostoba focisérülés nem fogja visszatartani. Magában morogva zsebre dugta mobiltelefonját és olvasószemüvegét, majd kiment a szobából. Mire a hallba ért, a fájdalom csökkent, és szinte újra embernek érezte magát. Ez természetesen csak megerősítette az aranyszabályt. Ha nem foglalkozol vele, a fájdalom magától elmúlik. Különben is, egy Buchanan mindent kibír.

3. fejezet

Emlékezetes éjszaka volt.

Michelle még sohasem vett rész ilyen elegáns rendezvényen. Ahogy ott állt és végignézett a hotel báltermén, úgy érezte magát, mint Alice Csodaországban.

A termet virágok borították – gyönyörű tavaszi virágok illatoztak a márványpadlón álló művészi faragásokkal díszített padlóvázákban, és a megterített asztalokon álló kristályvázákban is. A terem közepén, pontosan a kristálycsillár alatt hatalmas liliomfa pompázott, a virágok nehéz illata betöltötte a termet.

Pincérek cikáztak a vendégek között, kezükben ezüsttálcákkal, a tálcákon pezsgőspoharak, az asztalokon vékony, remegő lángú, karcsú fehér gyertyák nyújtóztak.

Mary Ann Winters, gyerekkori barátnője állt Michelle mellett.

– Ez nem az én világom – suttogta Michelle. – Úgy érzem magam, mint egy félszeg kamasz.

– Pedig egyáltalán nem úgy nézel ki – jegyezte meg Mary Ann. – Akár láthatatlan is lehetnék. Esküszöm, minden férfi téged bámul.

– Nem hiszem, inkább a ruhámat bámulják, ami szinte ízléstelenül szűk. Hogy lehet, hogy valami olyan egyszerűnek és hétköznapinak látszik a vállfán, és ennyire…

– Ellenállhatatlanul szexis rajtad? Pont a megfelelő helyeken passzentos. Nézz szembe a ténnyel, remek alakod van.

– Nem lett volna szabad ennyi pénzt kiadnom egy ruhára.

– Az isten szerelmére, Michelle, ez egy Armani. Mellesleg bagóért vetted, ha engem kérdezel.

Michelle öntudatosan simított végig a puha szöveten. Arra gondolt, mennyiért vette, és elhatározta, hogy minimum hússzor fel kell vennie ahhoz, hogy megérje az árát. Kíváncsi lett volna, hogy más nők is így vannak-e vele – ésszerű megoldást keresnek könnyelmű költekezésükre, hogy csillapítsák a bűntudatukat. Annyi más, fontosabb dologra költhette volna azt a pénzt, és az ég szerelmére, mikor lesz legközelebb alkalma viselni ezt a gyönyörű ruhát? Bowenban semmiképpen. Ha ezer évig él, akkor sem.

– Ugyan, mi ütött belém? Soha nem lett volna szabad hagynom, hogy rábeszélj erre a ruhára.

Mary Ann türelmetlenül hátrasöpörte arcából egyik rakoncátlankodó szőke tincsét. – Ne merészelj újra panaszkodni az ára miatt! Soha nem költesz magadra. Lefogadom, hogy ez az első elragadó ruha az életedben. Ma este igazán gyönyörű vagy. Ígérd meg, hogy nem aggódsz tovább, és jól érzed magad.

Michelle bólintott. – Igazad van. Nem aggódom tovább.

– Helyes, akkor vegyüljünk el. Nézd azokat a hidegtálakat, és pezsgő is vár ránk. Legalább ezerdollárnyi ételt és italt kell magunkba tömnünk ma este. Úgy hallottam, ennyibe kerültek a jegyek. Később találkozunk.

Barátnője már elindult a lépcsőn, amikor Dr. Cooper észrevette Michelle-t, és odaintett neki, hogy csatlakozzon hozzá. Dr. Cooper volt a lány főnöke a Brethren Kórházban, ahol Michelle az elmúlt hónapban dolgozott, hogy egy kis mellékest keressen. A doki általában zárkózott volt, de most a pezsgő felszabadította gátlásait, és egész szeretetreméltónak bizonyult. És feldobottnak. Nem győzte hangsúlyozni, mennyire boldog, hogy Michelle elfogadta a jegyeket, amit neki adott, és hogy milyen remekül néz ki a lány. Michelle úgy gondolta, ha Cooper még ennél is boldogabb lesz, akkor fejest ugrik a levesbe.

Mialatt Dr. Cooper a rák tulajdonságairól tartott kiselőadást, nyálat fröcskölve minden alkalommal, valahányszor kimondta a rák szót, Michelle lassan hátrahúzódott a tűzvonalból. Néhány perccel később csatlakozott hozzájuk Cooper felesége egy idősebb házaspár kíséretében, és Michelle kihasználva a lehetőséget, gyorsan elillant.

A lány nem akart csapdába esni és az egész estét Cooper mellett, ülve tölteni az asztalnál. A boldog részegnél csak egy rosszabb akad, a flörtölő részeg, márpedig a doki pontosan ebbe az irányba haladt. Mivel Cooper és felesége pont az udvarra vezető ajtó közelében álltak, Michelle nem tudott volna úgy kisurranni, hogy észre ne vegyék, ezért inkább megkerülte a termet, és az előcsarnokba vezető ajtó felé vette az irányt, remélve, hogy talál egy másik kijáratot az udvarra.

És akkor meglátta a férfit. Egy oszlopnak dőlve, kissé görnyedten állt, kezét óvón az oldalára szorítva. A férfi magas volt, széles vállú, jó felépítésű, mint egy atléta. De arca betegesen sápadt volt, és ahogy feléje sétált, látta, hogy fájdalmas fintorral a gyomrához kap.

A férfi szemmel láthatóan bajban volt. Michelle megérintette a karját, hogy magára vonja a figyelmét. A férfi kiegyenesedett és ránézett. Szeméből sütött a fájdalom.

– Segíthetek valamiben?

A férfi válaszul ráomlott. Michelle nem tudott kitérni, mert a férfi megragadta a karját. Térde megroggyant, és a lány tudta, hogy el fog ájulni. Átkarolta a derekát, és megpróbálta gyengéden a földre fektetni, de a férfi hirtelen előrebukott, és magával rántotta őt is.

Theo szédült. A nőre zuhant, hallotta annak nyögését, és kétségbeesetten próbálta összeszedni magát, hogy feltápászkodjon. Úgy érezte, rögtön meghal, és arra gondolt, nem is lehet olyan rossz dolog, ha ezzel megszűnik az elviselhetetlen fájdalom. Gyomra újra felfordult, és újabb fájdalomhullám csapott át rajta. Mintha késpengével szurkálták volna, újra meg újra. Aztán elájult, és amikor legközelebb kinyitotta a szemét, a hátán feküdt, és a lány hajolt föléje.

Hunyorogva próbálta élessé tenni a képet. A lánynak gyönyörű kék szeme volt, mint az ibolya, orrán szeplők virítottak. Aztán hirtelen újra beléhasított a fájdalom, erősebben, mint eddig bármikor.

A fájdalom görcsbe rántotta a gyomrát, és felnyögött. – A rohadt életbe!

A nő beszélt hozzá, de nem értette, mit mond. És különben is, mi a fenét csinál vele? Kirabolja? Érezte a testén matató kezet, beletúrt a zakójába, kibontotta a nyakkendőjét, kigombolta az ingét. Megpróbálta kiegyenesíteni a lábait. Minden mozdulata fájdalmat okozott, őrületes fájdalmat, és valahányszor megpróbálta ellökni a kezét, az mindig visszatalált, és tovább bökdöste, szurkálta.

Theo az öntudat és az ájulás határán mozgott. Érezte, ahogy felemelik, aztán szirénaszót hallott közvetlenül a feje felett. A kék szemű még mindig vele volt, tovább zaklatta. Újabb kérdéseket tett fel, valami allergiáról. Talán csak nem azt akarja, hogy allergiás legyen valamire?

Érezte, ahogy a nő félrehajtja zakója szárnyát, tudta, hogy észreveszi a csípője fölé szíjazott fegyvertokot. Majd megőrült a fájdalomtól, képtelen volt értelmesen gondolkodni. Csak egyet tudott, a fegyvert nem engedi.

A nő átkozottul fecsegő rabló volt, meg kell hagyni. J. Crew modelljeire emlékeztette Theót. Édes. Nem, mégsem édes, hiszen folyamatosan fájdalmat okoz neki.

– Nézze, hölgyem, elviheti a pénztárcámat, de a pisztolyomat nem kapja meg! Megértette? – Fogai megcsikordultak, alig bírta kiejteni a szavakat.

A lány keze az oldalához nyúlt. Theo ösztönösen reagált, öklével felé sújtott. Úgy érezte, keze valami puhának csapódott, és hallotta a lány fájdalomkiáltását, mielőtt elájult volna.

Fogalma sem volt, mennyi ideig volt öntudatlan, de amikor legközelebb kinyitotta a szemét, éles fény vakította el. Hol a pokolban van? Képtelen volt megmoccanni. Mintha valami asztalon feküdne. Kemény és hideg asztalon.

– Hol vagyok? – Szája annyira kiszáradt, hogy a rekedt hörgést alig lehetett érteni.

– A Brethren Kórházban, Mr. Buchanan. – A férfi hangja valahonnan mögüle jött, Theo nem látta őt.

– Elkapták?

– Kit?

– J. Crew-t.

– Félrebeszél. – A nő hangja ismeretlen volt.

Theónak hirtelen feltűnt, hogy megszűnt a fájdalom. Újra jól érezte magát. Igazán jól, mintha tudna repülni. Különös, gondolta, hogy annyi ereje sincs, hogy a