A fordítás az alábbi mű alapján készült:

A. L. Jackson: Never Look Back (Redemption Hills #3), 2022

Fordította

FARKAS SYLVIA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Nem engedlek-sorozat 1–3., 2019

Szívdöglesztők 1–3., 2020

Összhang 1–4., 2021–2022

Összetört szívek 1–3., 2022

Vigyél kísértésbe! (Megváltás 1.), 2023

Ölelj szorosan! (Megváltás 2.), 2023

Copyright © 2022. NEVER LOOK BACK by A. L. Jackson

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Farkas Sylvia, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bartók Flóra

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Nagy Tamás

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-87-0

1.

Logan

Épphogy elmúlt tíz óra, amikor rákanyarodtam a villa előtti, kör alakú kocsifelhajtóra. A birtok Redemption Hills határában, mélyen a fák között terült el. Sűrű, sötét éjszaka feszült az égboltra. De mit sem számított. A vakító fényáradat sem állhatta volna útját a ház felől áradó gonosz sötétségnek, a kifelé szivárgó bűnnek.

A mindent beborító züllöttségnek.

Senki nem lesz ennyire gazdag, ha betartja a szabályokat.

Ezt már tizenkilenc évesen megtanultam.

Amint megálltam, az inas már nyitotta is a Maseratim ajtaját.

– Isten hozta, uram! – köszöntött hátralépve, hogy kiszállhassak.

– Csodás esténk van, ugye? – néztem rá talán túlságosan is széles mosollyal, ahogy kikászálódtam az ülésből. Belélegeztem a hűvös, hegyvidéki levegőt, majd lezserül megigazítottam a zakómat, miközben várakozással teli izgatottság lett rajtam úrrá. Megbizsergette a bőrömet, mint a forró, démoni lehelet – a démoné, aki belém mélyesztette a karmait. Hirtelen ismerős, régi szomjúság kerített a hatalmába.

Kilenc autó parkolt a villa előtti, kör alakú felhajtó mentén.

Hamiskártyások.

Egy Bentley.

Egy Aston Martin.

Egy Mercedes G-Wagon.

Tudtam, hogy valamelyiknek még ma este a büszke tulajdonosa leszek.

Az inas beült a kocsimba, hogy a többi jármű mellé parkoljon.

Hát akkor, gyerünk, bébi!

Elindultam a széles lépcsők felé, amelyek a hatalmas dupla ajtóhoz vezettek fel. Amint felértem a bejárat elé, már nyílt is. Beléptem Haille Manchief otthonába. Pontosabban, egy dizájneröltönybe bújt, Oz nevű testőr tessékelt be, akinek jól láthatóan kikandikált a hóna alól a fegyvertokja, arcát pedig hatalmas heg díszítette.

– Mr. Lawson!

– Oz! Örülök, hogy ismét látlak. Ugye hoztál magaddal erősítést? – kérdeztem vigyorogva.

Amikor legutóbb itt jártam, történt egy kis összezördülés, miután az egyik játékos úgy érezte, hogy becsapták.

Oz nevetve felmordult.

– Remélem, nem lesz rá szükség!

– Ugyan, mi lenne abban a mókás? – veregettem vállon.

– Maga nagyon veszélyes ember, ugye tudja? – kérdezte mosolyogva. – De szerencsés, mert a főnök kedveli!

Végigsimítottam a fazonra nyírt szakállamon.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz. Nézz rám! Engem mindenki kedvel!

A testőr felnevetett, majd jól szemügyre vett.

– Első kézből tudom, hogy nem igaz.

– Ahh! Irigység! Imádat! Csodálat! Szoros rokonságban állnak egymással. Néhány embernek nehézséget okoz kordában tartani az érzéseit.

Oz kék szemében vidám szikrák gyúltak.

– Na, mondom, veszélyes ember maga! – felelte, miközben beljebb vezetett a sötét fával, hatalmas szőnyegekkel és nyers kővel díszített házba. Gigantikus kandalló lobogott a központi helyiségben, kiemelve a felső szintekre vezető, tekintélyes faragott lépcsőt.

Haille Manchief egy gazdag szemétláda. Örökölt vagyon és furfangos gaztettek szülötte. És én még gazdagabbá tettem. Valós, legális befektetésekkel, újra meg újra megforgatva a pénzét.

Azzal viszonozta a segítségemet, hogy bebocsátást nyertem az ő saját alvilágába. De az is lehet, hogy elég volt egy pillantást vetnie rám, hogy felismerje a bennem lakozó romlottságot.

Ozzal végigsétáltunk egy hosszú folyosón, majd beléptünk egy másik nagy dupla ajtón, ahonnan egy hatalmas csigalépcső vezetett le a pincébe.

– Sok szerencsét!

– Mindketten tudjuk, hogy nincs szükségem szerencsére.

Oz lehajtotta a fejét, elfojtotta a mosolyát, majd visszaindult a helyére.

Az alagsorban ritka volt a levegő, belengte a szivarfüst, a drága Bourbon illata és a fülledt várakozás.

Az asztal körül egy csoportnyi mohó férfi üldögélt. Egy részük mocskosul gazdag, míg néhányan jobban tették volna, ha szedik a cókmókjukat, és lelépnek, amíg még megtehetik. A szeretőik körülöttük őgyelegtek, néhányan a szék mögött állva, mint valami szerencsehozó kabala. Szerintem inkább vigaszdíjul szolgáltak, lehűtötték a vesztesek egóját, amikor arra volt szükség.

Egy üres szék felé indulva gyorsan körülnéztem, hogy lássam az asztalnál ülők arcát. Azonnal tudtam, hogy nyerni fogok.

Ha veszítesz, mindened oda. Csakis akkor nyerhetsz, ha eléggé kapzsi vagy. Nyomulni kell. El kell venni, amit akarsz, mielőtt még valaki más kapja el az orrod elől.

Leültem. Haille rám emelte a tekintetét. A vén gazember szájában szivar füstölgött. Hátradőlt a székében. Balra ült tőlem, három emberrel odébb. Fanyarul elmosolyodott, mintha tudta volna, hogy én is mindent megteszek a győzelemért, bármi legyen is az. Mintha furamód még örült is volna.

Az inas lejött az alagsorba, és az asztal közepére helyezte a begyűjtött slusszkulcsokat. Az osztó a kulcsok értékének megfelelő zsetonokat osztott szét.

A mellettem ülő seggfej a tarkóját dörzsölte a kövér tenyerével. Láthatóan ideges volt.

Elmosolyodtam.

Jó mókának ígérkezett az este.

Aztán az arcomra fagyott a vigyor. Éreztem a levegőben a változást. Áthatotta a rettegés. Minden porcikámban éreztem.

Az a fajta, amely kirántja a talpam alól a talajt.

Oz egy újabb játékost kísért a pincébe. A férfi lassan ereszkedett alá, léptei félelmetesen visszhangzottak a fa lépcsőfokokon.

A rossz érzésem csak fokozódott, amikor a férfi egyre közelebb került hozzánk. Ledöbbentem a felismeréstől. Hirtelen alig kaptam levegőt, a védekezési mechanizmusom azonnal riadókészültségbe kapcsolt.

Végigfutott a gerincemen a hideg, még a vérem is jegesre dermedt.

Az a söpredék Jarek Urso volt az!

Megremegtem a dühtől. Vadul és hevesen.

Megszédültem. Alig kaptam levegőt.

Szó szerint meg kellett kapaszkodnom a székemben, nehogy felugorjak, és nekiessek, hogy kiverjem belőle az elmúlt hét keserves évet.

Elvette tőlem az egyetlent, ami igazán fontos volt. Azt, ami pótolhatatlan.

Még jobban szorítottam a karfát, amikor a dühtől elhomályosult tekintettel megéreztem, hogy ki az, aki Jarek mögött lépked.

Látnom sem kellett.

Éreztem. Mérföldekről is megéreztem volna.

Összeszorult a gyomrom, miközben szétáramlott bennem a gyűlölet. Felszakadt egy régi, fájó seb. Egy csúnya seb.

Jarek leérkezett a lépcső aljára, közelebb lépett hozzánk, majd a tekintetemet és a gyűlöletemet megérezve egyenesen rám meredt.

Kihívóan nézett a szemembe.

A nő lehajtott fejjel lépkedett mögötte, így nem vette észre, hogy Jarek megállt. Aster Rose egyenesen a férfi hátának ütközött.

Felkapta a fejét, hogy megnézze, mi okozta a fennakadást. Eltátotta az ennivaló, rózsaszín száját, tűzachát színű szeme pedig hatalmasra tágult, amikor meglátott az asztal túlsó felén.

A döbbenet szikrákat vetett a már megfeszült levegőben.

Gyűlölet és fájdalom.

Gyűlölet és fájdalom.

Magam sem tudtam, hogy az ő érzései vagy az enyémek.

Jarek összehúzta a szemét, majd láthatóan erősebben kezdte szorítani a felesége kezét.

Összeszorítottam a szám, míg a szívem elfacsarodott.

Haille elkuncogta magát, ahogy észrevette a döbbenetünket. A szemétláda pontosan tudta, hogy két ellenséget hívott az asztalához, és élvezettel várta, miként fogjuk egymást darabokra tépni.

Halálig tartó küzdelem.

– Isten hozott a házamban! – tárta feléjük Haille a karját. – Foglaljatok helyet, itt az ideje, hogy elkezdjük.

Jared pontosan velem szemben ült le.

Aster mögötte állt. Mint egy dekoráció. Hosszú, sötétbarna haja izgalmas, csábos fonatokban omlott alá a fedetlen vállára. Fekete selyemruhája úgy simult a domborulataira, mint egy élőlény.

Azonnal tudtam, hogy a ma este kimenetele bizonytalanná vált számomra.

Miközben kiosztották a lapokat, eltűnődtem, vajon képes-e maga alá temetni a gyűlölet? Vajon képes vagyok-e megfulladni a veszteség súlyától és Aster jelenlététől? Vajon összezúzhat-e minket a fellobbant indulat?

Az egész teremben érezhető volt a feszültség. Mindenki éberen figyelte a játékot. Ekkora téteknél ez nem szokatlan.

Ma este viszont, miközben leplezni próbáltam az idegességem, éreztem, hogy megváltozott valami. A célpont, a kitűzött cél elhomályosult és más alakot öltött.

Megváltozott.

Eltorzult.

Ahogy a józan ész és az értelem is.

Órák teltek el.

Lassan lehámlottak a külsőségek, a látszat, a színlelés – csontig lecsupaszított engem is.

Már nem a gazdagságért játszottam.

A büszkeség hajtott.

A bosszú.

Vagy talán a puszta túlélésért küzdöttem, mivel egyáltalán nem voltam benne biztos, hogy túlélem az éjszakát.

Egy dologban voltam csak biztos. Ahogy egy újabb köteg tízezrest toltam az asztal közepére, miközben a velem szemben ülő, egyetlen megmaradt játékosra meredtem, az járt a fejemben, hogy elpusztítom. Elveszem mindenét, és tönkreteszem.

Jarek próbált közömbös arcot vágni. Ez a hátranyalt fekete hajú, nagyképű seggfej hanyag önbizalommal terpeszkedett előttem. Magabiztosságát a nevének köszönhette, semmint saját magának.

Mintha elhitte volna, hogy ismét hagyom, hogy elvegye azt, ami az enyém.

Soha többé!

De még a gőgössége ellenére is láttam, ahogy megfeszül az álla, rebben a szeme, és megcsillan a felettünk lógó csillár fényében a homloka szélén gyülekező izzadsága.

Az egyre fogyatkozó zsetonjaira pillantott.

– Az apósod biztos büszke lenne rád, ha most látna.

Nem tudtam nem gúnyolódni rajta. Hátradőltem a székemben, és mindent megtettem, hogy figyelmen kívül hagyjam a mögötte álló személyt.

De a jelenléte körülölelt, kizökkentett, és izgatott, akár egy bűnnel teli, dekadens álom. Egy álom, ami valamikor annyira gyönyörű volt, hogy elhittem, az élet nemcsak romlottságról és kapzsiságról szól, de még igazán szép is lehet.

Felnéztem. Éppen időben ahhoz, hogy meglássam az aggodalmat az achát tekintetben. Abban a vörössel pettyezett, aranyló zöldben, ami olyasmiért esedezett, amit meg sem érdemelt.

Kegyelemért.

Elszakítottam róla a tekintetemet, és Jarek elvörösödő torkára néztem. Kelletlenül tolta a zsetonjait az asztal közepére.

Aster megmarkolta a vállát.

– Jarek, hagyd!

Eltűnődtem, vajon mi hajtja. Mi késztette arra, hogy itt legyen? Éreztem, ahogy lassan repedezni kezd a páncélja.

Leseperte magáról a felesége kezét, majd keményen ránézett.

– Ne! – figyelmeztette.

A hangja tele volt sértettséggel és kétségbeeséssel.

Ah!

Szóval itt a bibi!

Sugárzott belőle a gyengeség.

Aster vonakodva, de elhúzta a kezét. Megremegett a torka, ahogy lassan nyelt egyet. Felemelte az állát, amit olyan sokszor simogattam azelőtt, hogy meg sem tudnám számolni.

Na jó, ez persze nem igaz, mert minden egyes kibaszott érintésre emlékszem. Minden egyes pillantásra. Ahogyan minden egyes megszegett ígéretére is.

Jarek a szemembe fúrta a tekintetét, miközben majdnem az összes zsetont középre tolta. Még egy ezressel emelte is a tétet.

Én rátettem még tízet.

Na? Milyen messzire mész, seggfej? Bármid van is, az enyém lesz.

Aster fájdalmasan zihálni kezdett.

A tekintetem a dekoltázsára siklott. Elfacsarodott a szívem, amikor megláttam a nyakláncát.

Egy csillag formájú lánc volt, ami mélyen a ruha kivágásába ért.

Majdnem összetörtem. Alig bírtam összpontosítani.

Gúnyolódik velem?

Ez csak egy rossz vicc lehet!

Abból is a legkegyetlenebb, egy igazán gonosz húzás! Idejön, és az arcomba tolja!

Összeszorítottam a fogam. A bennem fellobbanó harag futótűzként áradt szét a véremben.

Csak akkor szakítottam el róla a tekintetem, amikor Jarek halkan elkáromkodta magát.

– Bassza meg! – suttogta halkan.

Még mindig a kártyákat markolta, nem akarta feladni a harcot.

Haille felnevetett. Ez a szemét szadista még élvezte is a helyzetet. Jarekre nézett. Fogalmam sincs, honnan ismerte, de nem hiszek az ekkora véletlenekben.

Kivette a szájából a szivart, majd Jarek felé intett.

– Úgy tűnik, kissé szorult helyzetben van, Mr. Urso. Ilyen korán távozni fog? Pedig én azt hittem, hoz egy kis izgalmat az asztal körüli társaságba.

Jarek felmordult, míg Aster tekintete ide-oda cikázott hármunk között. Karamellszínű bőrén vibrált az idegesség, tökéletes metszésű arcára kiült a rettegés.

Hát, hozott némi izgalmat az asztalhoz, ami az illeti.

– Ne veszíts ennél többet – könyörgött halkan Aster, de éreztem a szavai mögött rejlő erőt is.

Valamit megkongatott bennem, valahol mélyen a mellkasomban. Olyan félénknek és sebezhetőnek tűnt, de valójában csak figyelt.

Túl okos ahhoz, hogy felszínes legyen. A maga ártatlan módján igenis erős és határozott. Túlságosan eszes ahhoz, hogy elsüllyedjen a hitvány élet kínálta ostobaságokban.

Én viszont kellően bolond voltam, nem?

– Te jössz! – szólalt meg Haille, miközben hanyatt dőlt a székében. Kíváncsi tekintete először Jarekre siklott, majd rajtam állapodott meg.

Általában lazán veszem a dolgokat. Talán túlságosan is. Én is csak egy gazdag, elkényeztetett szarházi vagyok, aki élvezi az életét.

Úszom a pénzben.

Használom a nőket.

Vakmerő vagyok a munkámban.

És kegyetlen.

Na de ma este? Minden egyes idegszálam pattanásig feszült.

– Na, mi lesz? – provokált Haille.

Jarek végigsimított fenséges arcán, majd az Aster nyakában lógó láncra nézett, mintha attól remélne megoldást szorult helyzetére.

Aster zihálni kezdett, majd védelmezőn rátette a láncra a kezét. Még a szeme is könnybe lábadt. Hátrébb lépett.

– Nem… – suttogta elgyötörten, mintha fájna neki a gondolat.

Majdnem talpra ugrottam.

Meg akartam őt ragadni. Válaszokat akartam.

Végre tudni akartam, hogy miért?

Miért tette, amit tett, ha most láthatóan megtörten áll előttem.

Maga alá temetett a düh és a döbbenet.

A felszínt kapargatta az a régi fájdalom, amit már jó mélyre ástam magamban.

– Add ide! – parancsolta Jarek.

– Nem! – szólaltam meg hirtelen.

A hangom, akár a mennydörgés.

A kihívás terhe remegett benne.

Aster ledermedt.

Látszott rajta a fájdalom.

Könyörgés és kétségbeesés.

De ettől csak még jobban beindultam.

Jarekre néztem.

– Tedd fel a csajt.

Gondolkodás nélkül tört ki belőlem.

Nem tudtam volna megindokolni.

Nem volt igazán értelme.

Csakis a bosszú hajtott.

Azt akartam, ami soha nem is lehetett volna az övé.

Aster felsikkantott, és hátrébb tántorodott.

Jarek majd felnyársalt a tekintetével. Kétség sem férhetett hozzá, hogy legszívesebben átnyúlt volna az asztalon, hogy kiszorítsa belőlem a szuszt is.

Nekem is viszketett a tenyerem.

Reméltem, hogy megpróbálja.

De rezzenéstelen maradtam. Még csak el sem mosolyodtam. Semmi vigyor. Csak a néma gyűlölet áradt belőlem. Az elszántság, hogy mindenét elvegyem.

Tudtam, hogy egy nap így lesz. Csak azt nem tudtam, hogy ilyen hamar lehetőségem nyílik rá.

Jarek pislogott, majd az osztó felé intett. A különleges zsetont kérte. Kockáztatni akart, még nagyobb tétet követelt.

Az ilyesmi itt nem volt ritka. Tengerparti ház. Családi örökség. Csupa olyasmi, ami pótolhatatlan. Ebben a pincében mindig vagyonok cseréltek gazdát.

– Mit csinálsz? Én nem vagyok eladó! – hördült fel Aster rémülten. Hangjából félelem és undor áradt.

– Csak blöfföl, Aster – válaszolta Jarek bedobva a vagyont jelképező zsetont.

Most aztán tényleg jól szemügyre vettem Astert. Hanyatt dőltem, és alaposan megnéztem magamnak, mintha máris az enyém lenne. Aster gyönyörű arca rémülten megvonaglott, ő tudta, hogy nem blöffölök.

Nem tehettem róla, ezúttal elvigyorodtam.

– Szerintem meg te blöffölsz – válaszoltam, majd kiterítettem a kártyáimat.

Egy teljes színsor volt.

2.

Aster

– Te gazember! – robbant ki belőlem.

Maga alá temetett a levegőben izzó rémület. Megmérgezett mindent, még az oxigén is megkeseredett tőle.

Mérgező lett.

Halálos.

Azt hittem, megfulladok a gonoszságtól.

Hogy juthatott ilyesmi az eszébe? Fogalma sincs, mit tesz! Hogy mennyire veszélyes játszmát játszik! Pengeélen táncol!

Logan Lawson oldalra döntötte a fejét. Aljas arroganciája hullámokban áradt felém. Mintha egy karót döfött volna megsebzett szívembe.

Pedig már az is elég volt, hogy láttam. Teljesen magamba zuhantam tőle. De muszáj volt erősnek maradnom.

– Nem teheted ezt, Logan! – szóltam elgyötörten. – Nem tekinthetsz vagyontárgynak. Engem nem lehet csak úgy tétként feldobni.

Micsoda hazugság! Hiszen születésem óta valaki tulajdona voltam. Az apám úgy mutogatott, mint valami portékát.

Logan elmosolyodott, talán még élvezte is a felháborodásomat. Kedvét lelte a fájdalmamban.

Bántani akart, és nagyon fájt, hogy meg is tette.

De hát mit vártam? Mi mást, mint gyűlöletet? Nem tudtam kitörölni az emlékezetemből az utolsó találkozásunkat. Hét évvel ezelőtt történt. Nem tudtam elfelejteni azt, amit az arcán láttam.

Összetörtem a szívét.

Megsemmisítettem.

Majdnem úgy, ahogyan saját magamat is.

Most viszont üres, megvető tekintettel nézett rám. Viszketett tőle a bőröm.

Mintha a halál is eljött volna érte, de még ő is csak a lelkét tudta magával vinni.

Mert a teste igenis elevennek tűnt. Duzzadt az erőtől. Magas. Nagyon magas. Csupa ín és izom. Vad és veszélyes, de finoman az. Mint a vipera. Ki tudja, mikor csap le.

Tökéletesen állt rajta a méretre szabott öltönye. Felejthetetlen arcának minden eszményi vonása éterinek tűnt. A felszín alatt rejlő démont azonban nem tudta elrejteni.

Rövid, fazonra igazított szakálla volt. Egészen sötét haja rövid, de felül mégis eléggé hosszú ahhoz, hogy kócosnak tűnjön.

Na és a tekintete! Mélységesen zöld, a zöld ezernyi árnyalatával, fekete és arany rétegekkel, és régi, elfeledett álmokkal, amiket annak idején megosztottunk egymással.

Most viszont kőkeménynek tetszett, olyannak, ami életem végéig kísérteni fog az álmaimban.

Malachit tekintet.

Már ránézni is fájt.

Mintha képes volnék átnyúlni az időn és a téren, ha elég sokáig nézem. Mintha képes volnék eljutni ahhoz a férfihoz, akinek valaha hittem.

Nyilvánvaló, hogy az a személy már nincs többé.

Gőgösen felállt, mintha megnyert volna, míg az én gerinctelen férjem füstölögve ülve maradt, már a megtorláson töprengve. Nem szólt, csak a kártyáit szorongatta.

Kétség sem férhetett hozzá, hogy legszívesebben tettekre váltaná a gondolatait, hiszen egy légiónyi szörnye állt ugrásra készen.

Az sem számított, hogy Logan úgy állt ott, mintha azt kívánná, hogy holtan essek össze. Legszívesebben odaperdültem volna elé, hogy megragadjam, és figyelmeztessem, ne legyen már ilyen ostoba!

A haragját értettem, és el is tudtam viselni, a közönye viszont fájt.

– Fogd a holmid. Kabátot is vegyél – szólt olyan érzéketlenül, mintha csak egy tárgy volnék, miközben még kézhez kapott két slusszkulcsot is: a sajátját és egy Mercedesét, amit valaki elveszített ma este. A férfi, akié a Mercedes volt, nevetve vállon veregette Logant, mintha az egész csak egy jó poén lett volna.

Felfordult a gyomrom. Micsoda kapzsiság, micsoda mohóság!

– Nem szeretnénk, hogy megfázz, igaz? – kérdezte tőlem Logan oldalra döntött fejjel. A szavai alapján úgy tűnt, mintha valóban érdekelném, de a szemöldökét leereszkedőn felhúzta.

Még egy lépést hátráltam.

– Sehová sem megyek veled!

Logan tekintete elsötétült, miközben egy halom pénzt dugott a zakója belső zsebébe.

– Hát, ebben tévedsz.

Jarek hirtelen talpra pattant.

– Csaltál! Az egész kibaszott játék el lett csalva! – dörrent Loganre vádaskodva. – Kizárt, hogy egy színsora lett volna! Mindenki tudja! Most megyek… méghozzá a feleségemmel!

Haille Manchief elnevette magát, miközben összeszedte a saját részét.

Nyilvánvalóan ezt élvezte az egészben a legjobban. Azt, ami a póker után jön. A kegyetlenséget és a következményeit.

Felvettem azt a szokást, hogy mindenre odafigyelek. Tegnap hallottam, amikor Jarek a bukmékerével beszélt arról, hogy Haille-hez kell fordulni, ha az ember gyorsan akar sokat keresni.

Nos, nem a tervei szerint alakult az este.

Jarek megragadta a könyököm. Hiba lett volna, ha arcon ütöm? Hiszen mindez miatta van! Saját magát keverte bajba! A részletek ugyan számomra is homályosak, de eleget hallottam. Éreztem a nyugtalanságát.

A kétségbeesés nem tett jót az amúgy is visszataszító viselkedésének.

De hát ő pont így élt, ilyen veszélyes szabályok szerint.

Zavarba ejtő nevetés és csendes morfondírozás morajlott a pincehelyiségben. Amikor megláttam Haille szemében a nyers öröm fényeit, és megéreztem a minket lekísérő őrből áradó ridegséget, végigfutott rajtam a hideg az idegességtől.

– Mi tartjuk a szavunkat, ha leülünk ehhez az asztalhoz, Mr. Urso – figyelmeztette Haille halkan.

Jarek úgy nézett rá, mintha neki akarna ugrani.

A többi játékos talán jól szórakozott, de én már gyerekkoromban megtanultam, hogy ilyenkor mindig vér fog folyni.

Kirántottam magam Jarek szorításából, és elhátráltam.

– Egyikőtökkel sem megyek sehová! – remegett a hangom a gyűlölettől és az évek alatt felhalmozódott megkeseredettségtől.

Elegem volt. Nagyon elegem volt. Történjen, aminek történnie kell, de én befejeztem! Nem vagyok senkinek a vagyontárgya!

Mielőtt még bárki megállíthatott volna, megfordultam, és felfutottam a lépcsőn. A cipőm sarka hangosan kopogott a fa lépcsőfokokon. Megmarkoltam a ruhám fényes, csúszós anyagát, hogy ne essek el benne. Ahogy felértem, szinte átrepültem a szobán, már amennyire magas sarkúban lehet ilyesmiről beszélni. A melegséget sugárzó szoba kandallójában játékosan lobogtak a lángok, azt a hamis érzetet keltve, mintha a ház igazi otthon volna, pedig nem volt egyéb veszélyes kígyófészeknél.

Mögöttem futó léptek dörömböltek a lépcsőn.

Jarek.

Éppen akkor ért utol, amikor az előtérben található fogashoz értem. Megragadta a csuklómat, méghozzá elég erősen ahhoz, hogy fájjon. De az is lehet, hogy a bennem felgyülemlett, iránta érzett utálat jött ki rajtam.

Megpördültem, és megpróbáltam kiszabadítani magam a szorításából.

– Eressz el!

Még erősebben szorított, a körme a húsomba vájt, de a hangja érintett a legfájdalmasabban.

– Engedjelek el? A feleségem vagy! Velem jössz, méghozzá most azonnal!

Védekezni próbáltam.

– Azt mondtam, engedj el!

Amikor felfogta, hogy nem hagyom magam, nekiszorított a falnak, és fölém magasodott.

– Ne csinálj belőlem hülyét, Aster! Figyelmeztetlek!

– Ha nem veszed le azonnal a kezed a tulajdonomról, holnap már nem leszel az élők sorában – hallottam Logan metsző hangját.

Jarek mozdulatlanná dermedt, én pedig egérút után kutatva körbefuttattam a tekintetem.

Küzdj vagy menekülj!

Mindkettőre készen álltam.

Jarek felnevetett.

– Azt hiszem, elfelejtetted, ki vagyok.

Logan elmosolyodott, méghozzá olyan magabiztosan, hogy attól tartottam, talán tényleg elfelejtette, kivel áll szemben. Hogy olyan messzire került attól a világtól, hogy már nem is emlékezett, mi forog kockán.

– Nem. Nem felejtettem el. Csak nem érdekel. Most pedig, ha lennél olyan szíves, engedd el – válaszolta Logan, miközben megigazította a zakóját.

Jareknek megcsikordult a foga, de valamelyest engedett a szorítása. Azonnal megragadtam az alkalmat, kifordultam a kezéből, és a kabátomért siettem.

Gyorsan magamra kaptam, és próbáltam nem odafigyelni a mögöttem zajló szóváltásra, a gyűlölettel teli ellenségeskedésre és a kiontott vér ígéretére.

Semmire sem vágytam, csak hogy eltűnhessek onnan.

Csak összekapom a holmimat, és eltűnök.

A holmimat.

Majdnem felröhögtem, annyira abszurd gondolat volt.

Hiszen semmim sincs. Semmi, ami valóban az enyém.

Kilöktem az ajtót, és kisiettem a hűvös éjszakába.

Dulakodás zaját hallottam magam mögött. Lépteket, kiáltásokat és egy lövést.

Te jó ég!

Majd megállt a szívem a rémülettől. Elszorult attól a réges-régi szerelemtől, aminek már rég el kellett volna múlnia. Szinte kényszerítenem kellett magam, hogy ne forduljak meg, ne menjek vissza megnézni, hogy vajon nem Logan kapta-e a golyót. Hogy ne fussak oda megnézni, vajon jól van-e.

Hogy nem történt-e baja.

Ehelyett pánikszerűen lerohantam a nagy lépcsősoron.

Égett a tüdőm, ahogy a hideg levegőt kapkodtam.

Felettem csillagok borították az eget. Olyan sűrűn összefonódva, mintha egy hatalmas, csillámos takaró lenne fölöttem, ami egészen az örökkévalóságig ér. Nem voltam hajlandó továbbra is így élni.

Nem én választottam magamnak ezt az életet.

A sarkam hangosan koppant a járdán. Ez a nevetséges ruha gátolt a szabad mozgásban. Az egyik oldalon magasan futott a hasíték, hogy szabadon hagyja a csupasz lábamat. Ez is csak a show része. Ékszernek kellett öltöznöm.

Azért vettem fel, mert egy férfi így parancsolta. Ez is egyike volt azon dolgoknak, amiket nem voltam hajlandó tovább csinálni.

Magamhoz szorítottam a kabátom, és amilyen gyorsan csak tudtam, végigfutottam a hosszú kocsifelhajtón.

Futottam, míg a villa fényei el nem halványultak mögöttem. Kirohantam a kapun, ki a kanyargó utat szegélyező, sűrű erdőbe, ami vastag, hóval borított talajból emelkedett ki.

Addig futottam, míg nem maradt körülöttem más, csak a sötétség, felettem pedig a csillagok. Addig futottam, míg sűrű fehér köddé nem vált a saját lélegzetem. Égett a tüdőm. Hangos motorzúgás hangzott fel mögöttem, majd éles reflektorfény hasított a fák közé. Csak futottam. De tudtam, mindegy, milyen messzire futok, hiszen nincs is hová mennem.

3.

Logan

Hangosan felbúgott a motor, amikor a kapu túloldalán bevettem egy éles kanyart. Aster még nem juthatott messzire, mégis úgy éreztem, versenyzem… valamivel.

A félelemmel.

A gyűlölettel.

A birtoklási vággyal.

Magam sem tudtam.

Csak azt tudtam, hogy kész káosz az egész, ami hatalmas érzelemcunamit indított el a mellkasomban.

Kín és fájdalom, ott, abban a cinikus kis üregben, valahol mélyen a bensőmben. Nem számított, mennyi mindenem van, az elérhetetlen iránti szomjúság állandóan gyötört.

Még és még és még többet!

Tudnom kellett volna, hogy csillapíthatatlan a vágyam, amikor átkozottul rossz dolgokért küzdöttem. Az őrületem kissé enyhült, amikor nem olyan messze megpillantottam Astert. Vastag kabátja szinte világított a kocsim lámpájának fényében, ezüst tűsarkúján pedig megcsillantak a sugarak, ahogy az út szélén haladt.

Azonnal megkönnyebbültem. De a látványa valami mást is elindított bennem. Bűnös élvezet ígérete bizsergette a csontjaimat. Beteges elégedettség, hogy megtaláltam.

Padlóféket nyomtam, amikor utolértem. Egylépésnyire álltam meg tőle. Átnyúltam az anyósülésen, és kilöktem neki az ajtót.

– Bujkálsz előlem? – kérdeztem akaratlanul.

– Kapd be, Logan! – nyögte nehezen, annyira lihegett.

– Szállj be! – parancsoltam.

Aster lehajolt, kapkodva szedte a levegőt, ködpamacsokat eregetve.

A műszerfalra pillantottam. Mínusz két fok alatt volt a hőmérséklet. Ugyan vastag szőrmekabátban volt, de csak a térdéig ért, a lába meztelen volt az ezüst szandáljában. Fogadni mertem volna, hogy majd megfagy a ruha alatt.

Hirtelen erős késztetést éreztem, hogy megmelegítsem.

Megvillant a tűzachát tekintete.

– Már megmondtam, hogy sehová sem megyek veled – válaszolta, majd az ajtót megkerülve továbbindult, mintha bizony olyan élvezetes volna a séta. Lassan gurulni kezdtem mellette, nyitott ajtóval, a tempójához igazodva. Az utastérből áramlott a meleg levegő.

– Meg akarsz fagyni?

Felhorkant.

– Mintha érdekelne!

– Vigyázok a tulajdonomra.

Ha tekintettel ölni lehetne…

Igen, hülye pöcsként viselkedtem. De azok után, amit tett? Amit okozott?

Hirtelen elöntött a bánat.

Megérdemli a sorsát!

Én pedig, mint valami beteg állat, nyilván élveztem a haragját. Örültem volna, ha legalább egy picit kap abból, amit nekem kellett zsebre tennem.

A fájdalomból.

De a gondolat, hogy talán valami baja esik itt kint, az elhagyatott úton… Na, ez ismét felkavart bennem mindent.

– Ülj be a kocsiba, Aster! – mondtam olyan nyugodtan, ahogyan csak tőlem telt, pedig a legszívesebben rákiáltottam volna, hogy bolond, ha továbbra is ebben a fagyos hidegben akar gyalogolni.

Figyelemre sem méltatott.

– Ha nem szállsz be magadtól, majd én segítek.

Felém fordult. Mintha szíven szúrtak volna. Micsoda szépség! Idegesítő. Ahogyan az is, hogy még jól emlékeztem azokra az időkre, amikor a látványom mosolyt csalt az arcára. Igazi, őszinte mosolyt. Most viszont olyan tekintettel meredt rám, mintha szörnyeteg volnék.

– Nem mered!

Meglepetten felvontam a szemöldököm.

– Úgy gondolod?

Megfeszült körülöttünk a levegő. A régi szikra, amit elfojtottam, most pislákolni kezdett. Az a fajta, ami, ha belobban, mindent felemészt.

Aster felszegte az állát.

– Nem hiszem, hogy valóban meg mernéd tenni – mondta elmélyült hangon.

A fékre tapostam, megállítottam az autót, és egy szempillantás alatt ott álltam előtte. Majdnem felbukott bennem. Önkéntelenül is elkaptam a karját, hogy megtartsam. Az érintéstől olyan vágy söpört végig rajtam, hogy majdnem térdre zuhantam.

Elviselhetetlenül erős érzés volt. Minden oldalról támadt.

Vonzerő.

Szenvedély.

Olyan réges-régi rajongás, amelynek már nem lett volna szabad léteznie.

Micsoda bolond vagyok!

Megragadtam az állát.

– Jobban teszed, ha nem becsülsz alá, Aster Rose!

Meg sem vártam a válaszát. Felnyaláboltam, és a vállamra hajítottam.

– Te most szórakozol velem? – sikította, miközben rugdalni próbált a lábával. – Azonnal tegyél le!

– Arra várhatsz!

Sikongatott, mialatt betettem az anyósülésre. Még a biztonsági övét is bekapcsoltam.

– Na, tessék! – mondtam büszkén mosolyogva, mintha csoda nagy dolgot vittem volna véghez.

– Logan! – nyögte Aster frusztráltan és dühösen.

Mosolyogva rácsuktam az ajtót, és a kocsit gyorsan megkerülve beültem a kormány mögé.

Rá sem mertem nézni Asterre, ahogy sebességbe tettem az autót és kilőttem, mert teljesen kikészített, hogy ilyen közel volt hozzám.

Próbáltam nem tudomást venni az elkerülhetetlenről.

A vonzalomról.

A szenvedélyről.

A vágyról.

Olyan érzésem volt, mintha semmi sem állhatná útját az egésznek.

Aster mellettem pihegett. Röviden, kapkodva vette a levegőt. Zihálása megtöltötte az utasteret. Mámorító álomnak tűnt. Testének minden rezdülése olaj volt a tűzre.

– Mit akarsz tőlem, Logan? – kérdezte maga elé meredve. A keze összefonva pihent az ölében, de olyan erősen szorította, hogy teljesen elfehéredtek az ujjai.

– Komolyan azt hitted, hogy magadra hagylak a hideg hóesésben?

Hangosan nyelt egyet.

– Tudok magamra vigyázni – válaszolta.

– Persze. Élve felfalnak.

– Ki fal fel? Te? – tört ki belőle zaklatottan.

Mintha én tehetnék erről az egészről, nem pedig az a seggfej férje, aki feltette őt is tétnek.

Halkan elnevettem magam.

– Semmi sincs itt kint harminc kilométeres körzetben, így senki sem segítene. Tényleg azt akarod, hogy kitegyelek az út szélére? Oké. Örömmel segítek, ha ezt akarod.

Pedig nem. Dehogy tenném! Bassza meg! Alig bírtam a gyűlölettel, ami felém áradt. Milyen bizalmatlan! Milyen gyanakvó!

Hogy a picsába jutottunk idáig?

Hiszen emlékszem még… emlékszem.

Beletúrtam a hajamba, mintha segítene valamit a bánaton, ami egyre inkább elhatalmasodott rajtam.

Nagy levegőt vett, és kifújta, mielőtt rám zúdította a mondandóját.

– Miért kellett rám fogadnod? – kérdezte.

Mert a férje egy szörnyeteg.

Mert ennek a nőnek a fénye elveszett, ha a férje mellett állt.

Mert még mindig kíváncsi vagyok a miértre.

Még mindig érteni akarom.

– Elvette, ami az enyém volt, ezért most visszaszereztem.

Hitetlenkedve rázta a fejét.

– Szóval neked is csak ennyit jelentek? Nem vagyok egyéb egy vagyontárgynál? Egy tétnél? Egy árucikknél, amit csak úgy adnak-vesznek? Valami, amit használnak? Te mire akarsz kényszeríteni? – kérdezte keményen, de közben egy könnycsepp gördült végig az arcán.

Kirázott a hideg rémület a gondolattól, hogy valaki bántani merészelné. Elöntött a düh, és maga alá temetett a féltés érzése. Meg akartam védeni. Vigyázni akartam rá. Óvni minden szarságtól, amivel már szembe kellett néznie.

De hát ő választotta ezt az életet, nem?

Nem várt, és kurvára nem harcolt. Tönkretette a reményeinket.

Alig bírtam magam visszafogni. A miért ott üvöltözött a lelkemben. Erősen szorítottam a kormánykereket, hogy még véletlenül se tegyek valami ostobaságot. Hogy ne nyúljak oda, ne érintsem meg, ne kezdjek el könyörögni.

Kurvára nagy kibaszás, ha valaki olyanba vagy szerelmes, akit igazából utálnod kellene.

Kifelé bámultam a szélvédőn, miközben hagytam, hogy kitörjön belőlem a keserűség.

– Ki mondta, hogy meg akarlak dugni?

Minden egyes szó egy tőrdöfés.

Micsoda hazugság!

Azon évek hozadéka, amikor próbáltuk elfelejteni a másikat.

Fájdalmasan tördelte a kezét, mintha segített volna neki, hogy ne omoljon össze.

– Akkor miért csinálod ezt? – suttogta fájdalomittas hangon.

Hanyagul megvontam a vállam.

– Vannak emberek, akiket meg kell leckéztetni.

Hitetlenkedve felhorkant.

– Akkor tehát, ezért csaltad ide a férjemet? Hogy megleckéztesd? Tudod egyáltalán, milyen veszélyes játékot űzöl?

A fényszórók bevilágították az út szélét, az utat szegélyező fák elmosódottá váltak, ahogy elsuhantam mellettük.

– Engem is épp annyira meglepett, hogy látom, mint amennyire őt.

Elfintorodott. Zavarodottnak tűnt. Az ösztöneim azt súgták, ő sem tudja, hogyan került Jarek a pókerasztalhoz.

Idegesen matatott, izgett-mozgott az ülésen, majd félve szóra nyitotta a száját.

– Meghalt? – kérdezte remegő hangon. – Lövést hallottam.

– Örülnél neki?

Aster elfintorodott, majd elfordult, és kifelé bámult az ablakon

– A férjem. Szerinted? – kérdezte halkan.

– Ne aggódj, Aster! A herceged ép és egészséges – válaszoltam összeszorított fogakkal, majd padlógázzal száguldani kezdtem.

Mintha ugyan el tudnék menekülni mindattól, ami történt.

Rákanyarodtam a hotel előtti kocsifeljáróra. A kisváros peremén voltunk.

Súlyos csend ereszkedett ránk, szinte tapintani lehetett az utastérben a feszültséget. Minden egyes kilométer kész kínlódás volt.

Aster kiegyenesedett, és bizonytalanul körbenézett. Érezhetően ideges volt.

– Mit keresünk itt? – nyögte.

Rámosolyogtam, de a szavaimból keserűség áradt.

– Mégis mire számítottál? Hogy hazaviszlek? Köszi, de inkább nem.

Fájdalom villant a szemében.

Elszorult a torkom.

Bassza meg!

Fogalmam sem volt, hogyan kezeljem ezt a helyzetet. Hogy miként nézzek rá anékül, hogy elveszíteném a fejemet.

Gyorsan megálltam a bejárat előtt, és kiugrottam a kocsiból, mielőtt még bocsánatot kértem volna.

Hiszen ez a csaj tett tönkre! Kurvára szétcseszett mindent. Nem érdemel sajnálatot.

Átsiettem a túloldalra, és felrántottam az ajtót.

– Gyerünk!

Kikászálódott. Éreztem, hogy próbál velem lépést tartani, miközben a recepció felé rohantam. Gyorsan kivettem egy szobát, miközben Aster mögöttem téblábolt. Fogalma sem volt róla, hogy mire számítson.

Isten hozott a klubban, bébi!

Fogalmam sincs, mi vett rá, hogy ő legyen a tét. Talán az elégtétel, hogy láthattam Jarek arcán a szégyent. Most már nálam volt a felesége, csak hát kurvára nem tudtam, mit kezdjek vele.

Megtartom.

Igen, ezen kattogott az agyam, valahol nagyon mélyen ilyen veszélyes gondolataim támadtak.

– Uram! – nyújtotta felém a recepciós a szobakulcsot. Redemption Hills egyik legszebb szállodájában voltunk. Jó messze, a belváros túlsó végén, alig egy kilométerre a lakásomtól. Itt biztonságban lesz, amíg kitalálom, hogy mi legyen, mert az biztos, hogy vissza nem viszem ahhoz a söpredékhez.

Lehet, hogy jobb lett volna, ha kinyírom, amikor Oz leadta a figyelmeztető lövést. De tudtam jól, mit von maga után, ha a földbe tiprok egy olyan embert, mint Jarek Urso. Kitörne a háború. Veszélybe sodornám a családomat, a testvéreimet, az ő családjukat, a feleségeiket és gyermekeiket. Ezt nem engedhetem.

Kétségtelen, hogy már így is nyakig ültem a szarban.

– Gyerünk a szobába! – mondtam, megérintve Aster derekát.

Megrázkódott.

Ellenálltam a késztetésnek, hogy én is megrázkódjak.

A lénye, a lelkiállapota egyszerre volt ismerős és idegen.

Uralkodnom kellett magamon, hogy ne hajoljak oda hozzá, hogy belélegezzem a melegségét.

Odakísértem a lifthez, felmentünk a harmadikra, majd lehúztam a kártyát az ajtó zárján. Félhomály uralkodott a szobában.

Beléptünk a nyomasztó csendbe.

Szívének minden egyes zaklatott szívverését éreztem, ahogy minden egyes szaggatott lélegzetének az ízét is. Az aurája, az energiája hullámokban tört rám.

Jácint és magnólia.

Dekadens, egzotikus illat, ami előhívta a rég elfeledett emlékeket.

Elfacsarodott a szívem.

Sértettség.

Fájdalom.

És egy újfajta buzgóság, amitől összeszorult a gyomrom.

Bizonytalan és veszélyes egyveleg volt.

Láttam, ahogy Aster megremegett a súlya alatt, miközben kelletlenül belépett a szobába.

Beljebb ment a nappaliféleségbe, miközben én becsuktam magunk mögött az ajtót.

Végigsimítottam a tekintetemmel a csodás alakján, miközben újabb emlékek rohantak meg.

Régen az örömöt testesítette meg számomra.

Minden alkalommal, amikor megláttam, hevesebben kezdett verni a szívem.

Kibaszottul igazságtalan, hogy még mindig ilyen hatással van rám!

Aster viszont keményebb lett, mint régen. Az egykor lágy, puha arca mostanra szögletessé és élessé vált. A tekintete kemény és sokatmondó. Alacsony volt, a melle kicsi, a dereka vékony, a combja izmos. Napokra el tudnék veszni a domborulataiban.

Széttárta a karját.

– És most? Mi lesz, Logan? Kiszórakoztad magad? Befejezted végre a játszadozást?

– Ki mondta, hogy játszom?

Fájdalmasan felhorkant.

– Mindig így volt, nem? Neked minden csak játék. Megmutathatod, milyen gyorsan jutsz a csúcsra, hogy milyen hatalmas vagy! Nyertél, Logan! Láttuk, mire vagy képes! Hol vannak azok az átkozott kövek?

Az utolsó mondatát vádlón köpte felém.

Mintha szíven lőttek volna.

Elkaptam, és a falnak döntöttem, mielőtt egyáltalán észrevehette volna, hogy mozdulok. A kezemet a feje két oldalánál támasztottam meg.

Csapdába került.

Megvonaglott. A teste érzéki és forró, túlságosan kívánatos.

Vad csábító!

Ijedten nyelt egyet. A pulzusa olyan hevesen vert, hogy a saját testemben is éreztem.

– Hát ezért vagy itt, Aster? A kövek miatt?

Azok a kurva kövek! Azok tettek tönkre mindent. Olyan kincs, ami nem csillapíthatja a veszteség felett érzett fájdalmat.

– Nos, láthatóan jó életet biztosítottak a számodra – mondta keserűen.

Úgy tűnt, fogalma sem volt róla, hogy mi történt azon az estén. Azóta is azt hiszi, nálam vannak.

Micsoda baromság!

– Nos? Hol vannak? – követelődzött.

– Azt hiszed, a csecsebecsékre fájt a fogam? Fényes kövekre, amiket aztán a széfbe zárhatok? Nos, igazad van! Neked köszönhetem, hogy jól élek. Akár egy király! Ideje volna, hogy kifejezzem a hálám.

Milyen könnyű volt hazudni!

– Eladtad őket?! Te szemétláda!

Elmosolyodtam.

– Szemétláda? Tudsz te ennél jobbat is mondani, Aster!

Hiszen ő volt a szívek hóhérja!

– Mi a francot akarsz tőlem? – kérdezte némi pánikkal a hangjában, kissé könyörgőn, magasabb hangon, mint ahogyan egyébként beszél. – Elnyertél egy fogadáson, betuszkoltál a kocsidba, mindezt azért, hogy egy hotelszobában hagyj? Mit fogsz csinálni? Bezársz? – kérdezte zavarodott tekintettel.

Mintha ugyan bántani akarnám.

Lekezelően felsóhajtottam.

– Mégis, mit vártál, Aster? Hogy hazaviszlek, és boldogan élünk, míg meg nem halunk? Az a vonat már elment.

Fájdalmasan pislogott.

– Nem értem, mit akarsz!

Végigsimítottam a remegő arcélén. Határozottan a tűzzel játszottam. El akartam merülni benne. Elfelejteni minden egyes szót, és leszarni mindent, ami a múltban történt.

Na, akkor lennék csak igazán bolond!

Legalább egy célom tényleg volt, valami, amibe belekapaszkodhattam, és amit irányíthattam.

– Tönkre akarom tenni a férjed. Mégis mit hittél? – tört ki belőlem vészjóslón.

Mindig is ezt akartam. Szomjaztam a bosszút, a pillanatot, amikor végre visszafizethetem, amit tett.

A bosszú a legveszélyesebb vágyak egyike.

Achát tekintete fellángolt. Aranyló pöttyök világítottak a szemében, amiből olyan aggodalom sugárzott, amit nem lett volna szabad éreznie. Megnedvesítette az ajkát, majd lassan megszólalt:

– Nem zárhatsz be. Meg fog ölni téged – nyöszörögte. – Vagy ha nem ő, akkor az apám.

Közömbösen fújtatni kezdtem. Az életem mindig is egy hajszálon múlt, ha Aster közelében voltam.

Lassan elhúzódtam tőle, de ő megmarkolta a zakómat.

– Logan! – szólalt meg könyörögve. – Muszáj visszavinned! Vissza a hotelbe, ahol Jarek van. Nem tarthatsz itt!

– Nem? – kérdeztem gúnyosan nevetve.

Idegesen felnyögött, engem meg szinte gyomron vágott a vágy.

Bassza meg!

Nem volt jó ötlet! Kimondottan szar ötlet volt! De mégis többet akartam.

– Tudod, hogy értem fognak jönni! Olyan háború előtt állunk, amit te sem akarhatsz – nézett mélyen a szemembe, mintha ugyan ettől észhez térnék.

Én is jól tudtam. Már maga a tény, hogy itt vagyunk együtt, elég, hogy az apja célkeresztjébe kerüljek.

Mindketten mocskos családból származunk. Csak az övének… az övének hatalma is van. A Costa család befolyása az egész országot behálózza.

Brutálisak.

Kegyetlenek.

Vicces, hogy valamikor azt hittem, ő más.

Elszorult a torkom, de a feje mellett megtámaszkodva előrehajoltam, és a fülébe suttogtam.

– Kihez tartozol, Aster?

Azt akartam, hogy kimondja. Hogy hangosan bevallja, hogy elismerje, egy közülük.

Megremegett az álla.

– Nem hozzád – nyögte, érzésem szerint szinte sajnálkozva.

Felsóhajtott, amikor hirtelen megragadtam és hátrébb döntöttem.

– A férjed jó nagy barom, hogy nem veszi komolyan ezt az igazságot! – sziszegtem az arcába.

Fájdalmasan felnevetett.

– Te vagy a bolond, mert be akarod bizonyítani. Van fogalmad, mit tettél? Mire volt jó ez a mutatvány? Meggondolatlan voltam, Logan, meggondolatlan, és…

Erősebben szorítottam a derekát.

– Nem kellett volna leülnie ahhoz az asztalhoz, ha nem volt erre felkészülve.

– Te meg egy seggfej vagy, ha komolyan azt gondoltad, hogy osztozni lehet rajtam!

Tekintetében fellángolt a jól ismert vadság. Ezt szerettem benne a legjobban. Édes és kedves, de olyan kurvára erős és bátor, hogy biztos voltam benne, együtt képesek lennénk meghódítani az egész világot.

De aztán kiderült, hogy az a személy, akinek hittem, nem is létezik.

Megadta magát. Hagyta, hogy ők irányítsák, ahogyan azelőtt is. Azt az életet választotta, nem pedig azt, amit én kínáltam neki.

Eltűnődtem, vajon tudja-e, mennyire, milyen mélyen tönkretett.

Rásimítottam a tenyerem a karcsú nyakára. Csak annyira szorítottam meg, hogy kénytelen legyen a szemembe nézni.

– Ha az enyém volnál, soha senkivel nem osztoznék rajtad – mondtam halkan és fenyegetőn.

Fájdalom suhant át az arcán, majd megnedvesítette az ajkát.

– De nem vagyok a tiéd. Mindegy, hogy megnyerted a játszmát – suttogta.

Tekintete végigfutott az arcomon, minden egyes vonásomon, mintha ugyan én tehetnék az egészről.

Megpróbáltam lenyelni a torkomban keletkezett gombócot.

– Ezt akarod, Aster? Azt akarod, hogy elengedjelek?

– Igen – válaszolta, de hazugságnak hangzott.

Szembeszállt a férjével, de alig fél óra telt el, és már újra be is hódolt.

– Mikor mentek vissza?

– Holnap reggel kilenckor indulunk – válaszolta lehunyt szemmel.

Kegyetlenül felnevettem.

De ilyen volt az életem nélküle. Kegyetlen.

Hátrébb léptem.

– Jól van, Aster. Hétkor érted jövök, és elviszlek. Jarek mostantól többel tartozik nekem, mint amennyit meg tud fizetni.