A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Robert Harris: Munich

Hutchinson, London, 2017

Fordította: Bihari György

Borítóterv: Szabó Vince | Malum Stúdió

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2017 by Canal K

All rights reserved.

‘The Lambeth Walk’ (from Me And My Girl ) Words by Douglas Furber & Arthur Rose; Music by Noel Gay.

Copyright © 1937 Chester Music Limited trading as Cinephonic Music Company, worldwide rights except the United Kingdom, Ireland, Australia, Canada, South Africa and all so-called reversionary rights territories where the copyright © is held jointly by Chester Music Limited trading as Cinephonic Music Company and Chester Music Limited trading as Richard Armitage Music and except the USA where the copyright © is held by Chester Music Limited trading as Richard Armitage Music. All Rights Reserved.

International Copyright Secured. Used by permission of Chester Music Limited trading as Cinephonic Music Co and Chester Music Limited trading as Richard Armitage Music.

Hungarian translation © Bihari György, 2018

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2018

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-656-9

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Takács Gábor

Matildának

„Sohasem szabad megfeledkeznünk róla, hogy az, ami ma számunkra a múlt, valamikor a jövő volt.”

F. W. MAITLAND, TÖRTÉNÉSZ (1850–1906)

„1938-ban kellett volna elkezdeni a háborút… 1938 szeptembere lett volna a legkedvezőbb dátum.”

ADOLF HITLER, 1945. FEBRUÁR

ELSŐ NAP

1

1938. szeptember 27-én, röviddel déli egy óra előtt Mr. Hugh Legatet, Őfelsége diplomatáját odavezették az asztalához a londoni Ritz étterem plafontól padlóig érő ablakainak egyikénél, ahol is ő leült, rendelt egy fél palack 1921-es Dom Perignont, amelyet nem engedhetett volna meg magának, a tizenhetedik oldalra hajtogatta a Times-t, és harmadszor is olvasni kezdte Adolf Hitler előző esti beszédét a berlini Sportpalotában.

HERR HITLER BESZÉDE

AZ UTOLSÓ SZÓ PRÁGÁHOZ

BÉKE VAGY HÁBORÚ?

Legat időnként végignézett az éttermen, a bejáratot figyelte. Talán csak képzelte, de mintha a vendégek, sőt még a szőnyeges padlóra állított sötét rózsaszín kárpitozott székek között suhanó pincérek is szokatlanul levertek lettek volna. Senki sem nevetett. A vastag üveg másik oldalán negyven-ötven munkás, némelyik kötésig vetkőzve a párás melegben, keskeny árkokat ásott hangtalanul a Green Parkban.

Mostanra nem kételkedhet benne a világ, hogy itt nem egy ember, nem egy vezető szól, hanem az egész német nép! Tudom, hogy ebben az órában az egész nemzet – az összes milliók – egyetért minden egyes szavammal! (Heil!)

Legat a BBC közvetítésében is hallotta a pódiumot döngető ökölcsapásoktól és a tizenötezer torok helyeslő ordításától tagolt, fémes, könyörtelen, fenyegető, önsajnáltató, kérkedő, és a maga borzalmas módján delejes hangot. A lárma embertelen, ijesztő volt. Mintha egy föld alatti, fekete folyó tört volna föl, hogy kizúduljon a hangszórókon.

Hálás vagyok Mr. Chamberlain erőfeszítéseiért, és biztosítottam őt, hogy a német nép egyetlen vágya a béke! Továbbá biztosítottam róla, amit most is hangsúlyozok, hogy amint ez a probléma megoldódik, Németországnak nem lesz több területi követelése Európában!

Legat elővette a töltőtollát, és aláhúzta ezt a bekezdést, azután ugyanezt tette egy korábbi hivatkozással az angol–német flottaegyezményre.

Egy ilyen egyezmény erkölcsileg csupán akkor igazolt, ha mindkét nemzet ünnepélyesen megfogadja, hogy sosem viselnek hadat egymás ellen. Németországban megvan erre az akarat. Reméljük, hogy a brit népben is azok kerekednek felül, akiknek ugyanez a meggyőződésük.

Félretette az újságot, és megnézte a zsebóráját. Jellemző volt rá, hogy nem a csuklóján hordta az időt, mint a legtöbb korabeli férfi, hanem inkább egy lánc végén. Csak huszonnyolc éves volt, de idősebbnek látszott halvány arcával, komoly modorával, sötét öltönyével. Két hete foglalta le az asztalt, még mielőtt a válság kitört volna, és most bűntudata volt miatta. Még öt percet vár; azután mennie kell.

Negyed kettőkor pillantotta meg a képét az aranyrámás tükörfal virágai között. Az étterem szélén állt, szó szerint pipiskedve, hosszú, fehér nyakát előrenyújtva, az állát fölszegve, és ide-oda járatta üres tekintetét. Legat még néhány pillanatig tanulmányozta, mintha idegen volna, és azon tűnődött, mi a csodát gondolna róla, ha nem lenne a felesége. „Döbbenetes jelenség!”, általában ezt mondták róla. „Nem éppen szép”. „Nem, de csinos”. „Pamela az, akit telivérnek hívnak”. „Igen, és micsoda félelmetes istállóból! Túl jó szegény Hugh-hoz…” (A legutolsó mondatot az eljegyzésük tiszteletére adott fogadáson hallotta.) Fölemelte a kezét. Felállt. Az asszony végre észrevette, elmosolyodott, és elindult felé, sebesen haladt az asztalok között szűk szoknyájában, szalonban csináltatott selyem blézerében. Útközben minden fej megfordult utána.

Energikusan szájon csókolta a férjét. Kicsit pihegett. – Bocsánat, bocsánat, bocsánat…

– Nem érdekes. Most érkeztem. – Az elmúlt tizenkét hónapban megtanulta, hogy ne kérdezze, merre járt a felesége. Pamela a retikülje mellett egy kis kartondobozt is hozott. Az asztalra tette a férfi elé, és lehúzta a kesztyűjét.

– Úgy rémlik, megegyeztünk, hogy nincs ajándék? – Legat fölhajtotta a doboz fedelét. Fekete gumikoponya, fém ormány, üvegezett szemüreg bámult vissza rá. Egy gázálarc. Hátrahőkölt.

– Próbálni vittem a gyerekeket. Természetesen az övék az első. Kemény próbája ez az anyai szeretetnek, nem gondolod? – Cigarettára gyújtott. – Ihatnék valamit? Kiszáradtam.

A férfi intett a pincérnek.

– Csak egy fél üveggel?

– Délután dolgoznom kell.

– Hát persze hogy kell! Abban sem voltam biztos, hogy felbukkansz.

– Hogy őszinte legyek, nem is kellett volna. Igyekeztelek felhívni, de nem voltál otthon.

– Nos, legalább tudod, hol voltam. Tökéletesen ártatlan magyarázat. – Elmosolyodott, és a férje felé hajolt. Koccintottak. – Boldog évfordulót, drágám.

A parkban a munkások meglendítették a csákányt.

Pamela gyorsan rendelt, bele se nézve az étlapba: semmi előétel, filézett doveri nyelvhal, zöldsaláta. Legat visszaadta a saját menüjét, és azt mondta, ugyanazt kéri. Nem bírt ételre gondolni, nem szabadulhatott gázálarcos gyerekeinek képétől. John hároméves, Diana kettő. Mindig figyelmeztették őket, hogy ne futkossanak túl gyorsan, öltözzenek melegen, ne vegyék a szájukba se a játékot, se a zsírkrétát, mert ki tudja, ki fogta meg utoljára. A dobozt az asztal alá tette, és a lábával megtolta, hogy ne lehessen látni.

– Megijedtek?

– Dehogy! Nekik ez csak játék.

– Tudod, hogy néha én is pontosan ezt érzem? Még amikor látod a táviratokat, akkor is nehéz nem arra gondolni, hogy ez csak valami hátborzongató tréfa. Egy hete még úgy nézett ki, hogy mindent rendbe hoztak. Azután Hitler meggondolta magát.

– Most mi lesz?

– Honnan tudnám? Lehet, hogy semmi. – Úgy érezte, meg kell próbálnia derűlátóan beszélni. – Berlinben még mindig tárgyalnak – legalábbis tárgyaltak, amikor eljöttem az irodából.

– És ha abbahagyják a tárgyalást, mikor kezdődik?

Legat megmutatta a Times főcímét, és vállat vont. – Gondolom, holnap.

– Valóban? Ilyen hamar?

– Azt mondja, szombaton átlépi a cseh határt. A katonai szakértőink szerint három napra lesz szüksége ahhoz, hogy a tüzérségét és a tankjait pozícióba juttassa. Ez azt jelenti, hogy holnap mozgósít. – Visszadobta az újságot az asztalra, és ivott egy kevés pezsgőt; mintha savat nyelt volna. – Tudod mit, beszéljünk másról.

A zakója zsebéből elővett egy ékszerdobozt.

– Ó, Hugh!

– Túl nagy lesz – figyelmeztette Legat.

– Ó, de elbűvölő! – Pamela az ujjára húzta a gyűrűt, fölemelte a kezét, és forgatta a csillár alatt. A kék kő villogott a fényben. – Csodás vagy. Azt hittem, nincs pénzünk.

– Nincs is. Az anyámé volt.

Attól félt, hogy a felesége majd olcsójánosnak gondolja, de meglepetésére Pamela keresztülnyúlt az asztal fölött, és rátette a kezét az övére. – Igazán édes vagy. – Bőre hűvös volt. Vékony mutatóujjával megsimogatta a férje csuklóját.

– Bárcsak kivehetnénk egy szobát – mondta a férfi hirtelen –, és ágyban maradhatnánk egész délután. Elfelejtve Hitlert. Elfelejtve a gyerekeket.

– Hát akkor miért nem nézel utána? Itt vagyunk. Mi tarthatna vissza? – Ránézett nagy, szürkéskék szemével, amelyben Legat torokszorító bizonyossággal látta, hogy az asszony csak azért mond ilyet, mert tudja, hogy úgyse lesz belőle semmi.

Mögötte udvariasan köhécselt valaki. – Mr. Legat!

Pamela elhúzta a kezét. A férfi a hang felé fordult, és meglátta a főpincért. Úgy szorította össze a két tenyerét, mintha imádkozna, és mélységesen komoly volt saját fontosságától.

– Igen?

– A Downing Street 10-ből keresik, uram. – Óvatosságból olyan halkan beszélt, hogy csak a szomszédos asztaloknál hallják.

– A pokolba! – Legat fölállt, az asztalra dobta a szalvétáját. – Megbocsátasz? Ezt fogadnom kell.

– Megértem. Menj, mentsd meg a világot – hessegette Pamela. – Bármikor ebédelhetünk együtt. – Rakosgatni kezdte a táskájába a holmiját.

– Csak egy percet adj – esdekelt a férfi. – Valóban beszélnünk kell.

– Eredj!

Legat még egy pillanatig ácsorgott, érezve, hogy a közelben ülő vendégek őt bámulják. – Várj meg – kérte, mielőtt reményei szerint semleges arccal követte a főpincért az étteremből az előcsarnokba.

– Azt gondoltam, szeretné, ha nem zavarnák, uram. – A főpincér kinyitotta egy kis iroda ajtaját. Az asztalon egy telefon állt, mellette a kagyló.

– Köszönöm. – Fölvette a kagylót, megvárta, hogy csukódjon az ajtó, csak az után szólt bele: – Itt Legat.

– Sajnálom, Hugh. – Felismerte Cecil Syers hangját, aki az egyik munkatársa volt a Kabinetirodában.  – Sajnálom, de azonnal vissza kell térned. Nagyon begyorsultak a dolgok. Cleverly kéret.

– Történt valami?

A vonal másik végén haboztak. A titkároknak azt mondták, mindig feltételezzék, hogy a központos hallgatózik. – Úgy tűnik, vége a beszédnek. Emberünk hazarepül.

– Értem. Már itt se vagyok.

Letette a kagylót. Egy pillanatig bénultan állt. Ilyen érzés a Történelem? Németország megtámadja Csehszlovákiát. Franciaország hadat üzen Németországnak. Nagy-Britannia Franciaországot támogatja. A gyermekei gázálarcot fognak viselni. A Ritzben a vendégek otthagyják a fehér damaszttal leterített asztalokat, és árkokba bújnak a Green Parkban. Mindez túl sok volt ahhoz, hogy felfogja.

Kinyitotta az ajtót, és az előcsarnokon át visszasietett az étterembe. Azonban a Ritz személyzete olyan hatékony volt, hogy addigra már le is szedték az asztalukat.

A Piccadillyn nem volt szabad taxi. Ide-oda táncolt az esőcsatornában, hasztalanul integetve összetekert újságjával minden elhaladó taxinak. Végül feladta, befordult a sarkon a St. James Streetre, és lefelé indult a domboldalon. Időnként végignézett az utcán, hátha meglátja a feleségét. Hova sietett így? Ha egyenesen haza, Westminsterbe, erre kellett jönnie. Jobb, ha nem gondol rá; jobb, ha sosem gondol rá. Máris izzadt az évszakhoz képest szokatlan melegben. Régimódi, mellényes öltönye alatt a hátához tapadt az ing. Az égbolt mégis sötét volt, esővel fenyegetett, amely valamiért sosem érkezett meg. Végig a Pall Mallen a nagy londoni klubok – a Royal Automobile, a Reform, az Athenæum – magas ablakai mögött csillárok ragyogtak a nyirkos homályban.

Nem lassított, amíg oda nem ért a Carlton House Terrace-től a St. James Parkig vezető lépcső tetejére, ahol húszfős csoport állta el az útját. Némán figyeltek valamit, ami kisebb léghajónak tűnt, és lassan emelkedett ki a Parlament mögül. Már meghaladta a Big Ben ormát. Különös módon szép volt – fenséges, szürreális látvány. Legat még fél tucat hasonlót vett észre a Temzétől délre, apró, ezüst torpedókat. Némelyik már több ezer láb magasan járt.

– Azt hiszem, elmondhatjuk, hogy fent a léggömb[1] – dünnyögte a mellette álló ember.

Legat rápillantott. Emlékezett rá, hogy az apja ugyanezt a kifejezést használta, amikor eltávozást kapott a Nagy Háború idején, de vissza kellett mennie Franciaországba, mert fent volt a léggömb. Hugh hatéves fülében ez úgy hangzott, mintha az apja holmi mulatságba indulna. Akkor látta utoljára.

Megkerülte a bámészkodókat, lekocogott a három, széles lépcsőfordulón a Mallen át a Horse Guards Roadig, és itt, a homokos gyakorlótér közepén más is történt abban a félórában, amióta eljött. Megjelent két légvédelmi ágyú. Katonák homokzsákokat pakoltak le egy teherautóról, és olyan gyorsan adták őket kézről kézre, mintha attól tartanának, hogy a Luftwaffe bármelyik pillanatban megjelenhet. Félig megépült homokzsákfal vett körül egy légvédelmi fényszórót. Egy tüzér vadul forgatott egy kereket; az egyik cső elfordult, és addig emelkedett, amíg csaknem függőlegesen állt.

Legat elővett egy nagy, fehér pamutzsebkendőt, és megtörölte az arcát. Nem állíthat be vörös arccal, verejtékezve. A Kabinetirodában az számított a legnagyobb bűnnek, ha valaki rémüldözni látszott.

Felkapaszkodott a lépcsőn a Downing Street keskeny, árnyékos, koromtól fekete sikátorába. A 10-es számmal átellenes járdán egy csapat riporter fordult meg a közeledésére. Egy fotográfus fölemelte a gépét, de le is eresztette, mert látta, hogy nem fontos ember. Legat bólintott a rendőrnek, aki egyszer, keményen rácsapott a kopogtatóval az ajtóra, amely mintha a saját akaratából nyílt volna ki. Legat belépett.

Négy hónapja helyezték át a Külügyminisztériumból a Miniszterelnökségre, de még mindig azt érezte, hogy egy elegáns, ám régimódi klubba lépett be: fekete-fehér kőlapokkal burkolt előtér, pompeji vörös falak, rézlámpák, tempósan ketyegő állóóra, öntöttvas esernyőtartó, benne egyetlen, fekete ernyő. Valahol az épület mélyén telefon csengett. A portás jó napot kívánt neki, azután visszatért bőrpadjára és az Evening Standardhez.

Az épület hátuljához vezető, széles átjáróban Legat megállt, és ellenőrizte magát a tükörben. Megigazította a nyakkendőjét, két kezével lesimította a haját, kihúzta magát, majd megfordult. Előtte a kormánytanács termének betétes ajtaja: zárva. Balra Sir Horace Wilson irodája: ugyancsak zárva. Jobbra a folyosó, amely a miniszterelnök magántitkárainak irodáihoz vezet. A György kori házból megzavarhatatlan nyugalom áradt.

Miss Watson, akivel a legkisebb irodán osztozott, ugyanúgy hajolt az íróasztala fölé, mint amikor Legat eljött. Csak szürke feje búbja látszott a dossziék sánca fölött. Gépírónőként kezdte pályafutását még abban az időben, amikor Lloyd George volt a miniszterelnök, aki a szóbeszéd szerint a tanácskozóasztal körül kergette a Downing Streeten dolgozó lányokat. Nehéz volt elképzelni, ahogy Miss Watsont kergeti. Miss Watson feladata volt megfogalmazni a válaszokat a parlamenti kérdésekre. Föllesett a papírbarikád mögül Legatre. – Cleverly kereste.

– A miniszterelnöknél van?

– Nem, az irodájában. A miniszterelnök a Tanácsteremben tartózkodik a Nagy Hármassal.

Legat olyan hangot hallatott, amely átmenet volt a sóhaj és a nyögés között. Félúton a folyosón bedugta a fejét Syers irodájába. – Na, jó, Cecil, mekkora bajban vagyok?

Syers megpördült a székében. Kis ember volt, hét évvel idősebb Legatnél, folyamatosan, fékezhetetlenül és olykor idegesítően derűs természetű. Ugyanolyan egyetemi nyakkendőt hordott, mint Legat. – Attól tartok, igen rossz napot választottál a romantikus ebédhez, öregfiú. – A hangja együttérzően elhalkult. – Remélem, nem vette rossz néven.

Egyszer, egy gyönge pillanatában Legat célzást tett Syers előtt az otthoni nehézségeire. Azóta is bánta. – Egyáltalán nem. Minden rendben. Mi történt Berlinben?

– Herr Hitler egyik tirádájává korcsosult. – Syers úgy tett, mintha a széke karját csapkodná. – Ich werde die Tschechen zerschlagen!

– Jó ég. „Szétzúzom a cseheket!”

– Ó, Legat, hát itt van! – kiáltotta egy katonás hang a folyosón.

– Sok szerencsét – suttogta Syers. Legat hátralépett, és megfordult, hogy szemben legyen a hosszú, bajszos képű Osmund Sommers Cleverlyvel, akit érthetetlen okokból mindenki Oscarnak hívott. A miniszterelnök főtitkára begörbítette egy ujját. Legat követte az irodájába.

– Meg kell mondanom, Legat, nem csekély meglepetésemre csalódtam magában! – Cleverly, a legmagasabb rendfokozatú titkár, hivatásos katona volt a háború előtt. – A Ritzben ebédel egy nemzetközi válság kellős közepén? Lehet, hogy a Külügyminisztériumban így intézik a dolgokat, itt azonban nem!

– Elnézést kérek, uram. Többé nem fordul elő.

– Magyarázata nincs?

– Most van a házassági évfordulónk. Nem értem el a feleségemet telefonon, hogy mondja le a foglalást.

Cleverly még néhány másodpercig fixírozta. Nem fárasztotta magát azzal, hogy titkolja gyanakvását az Államkincstártól és a Külügyminisztériumtól érkezett, briliáns ifjoncok iránt, akik sose szagoltak puskaport. – Vannak idők, amikor a családnak háttérbe kell szorulnia, és ez most ilyen idő. – A főtitkár leült az íróasztalához, és felkattintott egy lámpát. A háznak ez a része északra nézett a Downing Street kertjén át. A gondozatlan fák, amelyek eltakarták a lovas testőrség gyakorlóterét, örök félhomályba borították a földszintet. – Syers beszámolt az eseményekről?

– Igen, uram. Arra kell gondolnom, hogy a tárgyalások megszakadtak.

– Hitler bejelentette, hogy holnap délután kettőkor mozgósít. Attól félek, elszabadul a pokol. Sir Horace ötkor köteles jelenteni a miniszterelnöknek. A miniszterelnök este nyolckor beszédet intéz a nemzethez. Szeretném, ha elintézné a BBC-vel. A tanácsteremben kell fölállítani a berendezésüket.

– Igenis, uram.

– Valamikor ülésezni fog az egész kabinet, valószínűleg a rádióadás után, ezért a BBC technikusainak sürgősen kell távozniuk. Továbbá a miniszterelnök fogadja a nemzetközösségi főbiztosokat. A vezérkari főnökök bármelyik percben megérkezhetnek. Amikor mind itt lesznek, vigye be őket a miniszterelnökhöz. Továbbá vezessen jegyzőkönyvet az ülésről, hogy a miniszterelnök tájékoztathassa a kabinetet.

– Igenis, uram.

– Amint tudja, a képviselőket behívták. A miniszterelnök holnap délután nyilatkozatot akar felolvasni a Ház előtt a válságról. Állítsa össze időrendbe az elmúlt két hét vonatkozó táviratait és feljegyzéseit.

– Igenis, uram.

– Attól tartok, valószínűleg bent kell maradnia éjjel. – Mosoly árnyéka bujkált Cleverly bajusza alatt. Legatet egy kisebb magániskola izmos keresztény testnevelőjére emlékeztette. – Kár, hogy most van a házassági évfordulója, de ezen nem segíthetünk. A felesége bizonyára megérti. Megalhat az ügyeletes titkár szobájában a harmadikon.

– Ez minden?

– Ez minden – pillanatnyilag.

Cleverly föltette a szemüvegét, és egy iratot kezdett tanulmányozni. Legat visszament az irodájába, és lezökkent az íróasztalához. Kihúzott egy fiókot, kivett egy tintatartót, belemártotta a tollát. Nem szokott hozzá, hogy dorgálják. Nyavalyás Cleverly, gondolta. A keze kissé reszketett, a tollszár zörgött a tintatartó üveg peremén. Miss Watson sóhajtott, de nem nézett oda. Legat belenyúlt az asztala bal oldalán álló drótkosárba, és kivette a táviratok dossziéját, amelyek nemrég érkeztek a Külügyminisztériumból. Mielőtt kioldozhatta volna a rózsaszín szalagot, az ajtóban megjelent Wren őrmester, a Downing Street küldönce. Lihegett, mint rendesen, mert a háborúban elveszítette az egyik lábát.

– A hadsereg vezérkari főnöke megérkezett, uram.

Legat követte az átjáróban sántikáló Wrent az előcsarnok felé, ahol a ragyogóra fényesített, barna csizmát viselő Gort vikomt állt terpeszben a rézlámpa alatt, és egy táviratot olvasott. A fényes jelenség – arisztokrata, és Viktória-kereszttel kitüntetett háborús hős – látszólag észre sem vette az irodistákat, titkárnőket és gépírónőket, akik hirtelen rájöttek, hogy nyomós okuk van átmenni az előcsarnokon, hátha vethetnek rá egy pillantást. Nyílt a főajtó, amelyen villanófények zivatarában lépett be Newall légi marsall, majd utána pár másodperccel a szálfatermetű Backhouse tengernagy, a flotta főparancsnoka.

– Uraim, szíveskedjenek velem jönni… – szólalt meg Legat.

Miközben bevezette őket az épületbe, hallotta, amint Gort azt kérdi: – Duff jön? – mire Backhouse azt válaszolja: – Nem, a miniszterelnök úgy gondolja, hogy szivárogtat Winstonnak.

– Szíves türelmüket kérem egy percre…

A kormánytanács termét dupla ajtóval hangszigetelték. Legat kinyitotta a külső ajtót, és halkan kopogtatott a belsőn.

A miniszterelnök háttal volt az ajtónak. Vele átellenben ült a hosszú asztal közepén Halifax külügyminiszter, Simon pénzügyminiszter, és Hoare belügyminiszter. Mindhárman fölnéztek, hogy ki jött be. A temetői csöndben csak az óra ketyegése hallatszott.

– Elnézést, miniszterelnök úr. Itt vannak a vezérkari főnökök.

Chamberlain nem fordult meg. Tenyere úgy nyugodott az asztallapon, mintha hátra akarná tolni a székét. Mutatóujjai lassan kopogtak a politúros fán. Végül megszólalt precíz, kicsit vénlányos hangján. – Nagyon helyes. Legközelebb akkor találkozunk, amikor Horace visszatér. Meghallgatjuk, mi mondanivalója van még.

A miniszterek összeszedték a papírjaikat – Halifax, akinek sorvadt bal karja bénán lógott, kissé ügyetlenül –, és egyetlen szó nélkül fölálltak. A „Nagy Hármas” tagjai ötvenes-hatvanas emberek voltak, mindnyájan hatalmuk teljében, ami nagyobbnak mutatta őket testi valójuknál. Legat félreállt, hogy elmehessenek – „mint három koporsóvivő, akik a koporsójukat keresik”, ahogy később leírta őket Syersnek. Hallotta, amint komor, tompa hangon köszöntik a várakozó főparancsnokokat. – Miniszterelnök úr, óhajtja, hogy bevezessem a vezérkari főnököket?

Chamberlain még mindig nem fordult meg, hogy ránézzen. A szemben levő falat bámulta. Hollószerű profilja kemény, konok, sőt harcias volt. Végül annyit felelt szórakozottan: – Igen, természetesen. Igen, engedje be őket.

Legat helyet foglalt az asztal végén, a mennyezetet tartó dór oszlopok közelében. A polcokon barna bőrkötésű törvénykönyvek és kék-ezüst parlamenti naplók sorakoztak. A vezérkari főnökök az ajtó melletti asztalra helyezték a sapkájukat, és leültek a miniszterek üres székeibe, Gort mint rangidős, középre. Kinyitották aktatáskájukat, kirakták irataikat. Mindhárman cigarettára gyújtottak.

Legat a kandallópárkányon álló órára pillantott a miniszterelnök feje mögött. Tollát megmártotta a közeli tintatartóban, és felírta a papírra: ME és V.K.F d.u. 02.05.

Chamberlain megköszörülte a torkát. – Nos, uraim. Attól tartok, a helyzet elfajult. Abban reménykedtünk, hogy a Szudéta-vidék Németországhoz csatolása szabályosan zajlik, népszavazás útján, amibe a cseh kormány is beleegyezett. Sajnos, Herr Hitler tegnap este bejelentette, hogy még egy hetet sem hajlandó tovább várni, és szombaton elkezdi a megszállást. Sir Horace Wilson találkozott vele ma reggel négyszemközt, és nagyon határozottan figyelmeztette, hogy amennyiben Franciaország teljesíti Csehszlovákiával szembeni szerződéses kötelezettségeit – amit minden okunk megvan elhinni –, akkor kötelességünk lesz támogatni őket. – A miniszterelnök föltette szemüvegét, és elővett egy táviratot. – Berlini nagykövetünk szerint Herr Hitler szokásos fellengzős tirádái és kirohanásai után a következőket válaszolta: „Ha Franciaország és Anglia támadni akar, ám tegye. Ez teljesen közömbös számomra. Felkészültem minden eshetőségre. Mindössze tudomásul veszem álláspontjukat. Ma kedd van, jövő hétfőn mind háborúban állunk.”

Chamberlain letette a táviratot, és ivott egy korty vizet. Legat tolla futott a vastag papíron: ME – legújabb hírek Berlinből – tárgyalások megszakadnak – Herr Hitler erőszakos reakciója – „Jövő héten háborúban állunk.”

– Természetesen továbbra is elkövetek mindent a békés megoldás felkutatására, amennyiben létezik – noha pillanatnyilag nehezen látható, mit lehet még tenni. De attól tartok, addig is föl kell készülnünk a legrosszabbra.

Gort végignézett a kollégáin. – Miniszterelnök úr, megfogalmaztunk egy memorandumot, amely összefoglalja a véleményünket a katonai helyzetről. Felolvashatom a következtetéseinket?

Chamberlain bólintott.

– Véleményünk szerint Nagy-Britannia és Franciaország nem képes olyan nyomást kifejteni úgy tengeren, szárazföldön, vagy a levegőben, amellyel megakadályozhatná, hogy Németország lerohanja Csehországot, és döntő vereséget mérjen Csehszlovákiára. Csehszlovákia elveszett egysége csakis Németország legyőzésével és hosszas harccal állítható helyre, amelynek az első perctől totális háborúnak kell lennie.

Senki sem szólt. Legat kínos erővel érzékelte tollának percegését, amely váratlanul abszurd módon felhangosodott.

Végül megszólalt Chamberlain: – Ez az a lidércnyomás, amelytől mindig is féltem. Mintha semmit sem tanultunk volna a legutóbbi háborúból, és újraélnénk 1914 augusztusát. Sorra sodródnak bele a világ országai – és miért? Már közöltük a csehekkel, hogy ha győzünk, országuk akkor sem létezhet tovább jelenlegi formájában. A három és félmillió szudétanémetnek meg kell adni a jogot az önrendelkezésre. Éppen ezért a Szudéta-vidék leszakítása Németországról nem lehet egy szövetséges háború célja. Akkor pedig miért harcoljunk?

– A törvényesség megőrzéséért? – javasolta Gort.

– A törvényesség megőrzéséért. Valóban. És ha így alakul, ezt fogjuk tenni. De istenemre, nagyon szeretném, ha találnánk más módot a megőrzésére! – A miniszterelnök egy pillanatra megérintette a homlokát. Régimódi keménygallérja kihangsúlyozta inas nyakát. Az arca szürke volt a kimerültségtől. De erőt vett magán, és visszanyerte szokott, száraz modorát. – Milyen gyakorlati lépésekre van szükség?

– Megegyezésünk szerint és szolidaritásunk bizonyítására azonnal átküldünk Franciaországba két hadosztályt – mondta Gort. – Három hét alatt elfoglalhatják pozíciójukat, és tizennyolc nap múlva harckészek lesznek. Azonban Gamelin tábornok egyértelműen közölte, hogy a franciák jövő nyárig legföljebb néhány jelképes rajtaütést hajtanak végre Németország ellen. Őszintén szólva kétlem, hogy akár azt is megtennék. Megmaradnak a Maginot-vonal mögött.

– Várnak, amíg nagyobb erőket hozunk – tette hozzá Newall.

– A légierő készen áll?

Newall nagyon egyenesre húzta ki magát ültében. Vékony, szinte aszott arcú ember volt, kis szürke bajusszal. – Meg kell mondanom, hogy ez számunkra a lehető legrosszabbkor jön, miniszterelnök úr. Papíron huszonhat repülőszázad áll a honvédelem rendelkezésére, de csak hatban vannak modern gépek. Egy van felszerelve Spitfire-ekkel, a másik öt Hurricanekkel.

– De azok harcra készek?

– Némelyik.

– Némelyik?

– Attól tartok, van egy műszaki probléma a Hurricanek gépágyúival, miniszterelnök úr. Befagynak 150 000 láb fölött.

– Mit akar ezzel mondani? – Chamberlain előrehajolt, mintha rosszul hallotta volna.

– Dolgozunk a megoldáson, de ez időbe telhet.

– Nem, ön azt mondja, légi marsall úr, hogy elköltöttünk másfél milliárd fontot az újrafegyverkezésre, zömmel a légierőre, és kiderül, hogy a repülőgépeink nem működnek.

– Tervezésünk mindig azon alapult, hogy Németországgal legkorábban 1939-ben keveredünk konfliktusba.

A miniszterelnök ismét a hadsereg vezérkari főnökéhez fordult. – Lord Gort! A hadsereg nem lőheti ki a földről a támadó repülőgépek többségét?

– Miniszterelnök úr, attól tartok, hasonló helyzetben vagyunk, mint a légi marsall. Legföljebb a harmadával rendelkezünk azoknak az ágyúknak, amelyeket szükségesnek tartunk London védelméhez, és ezeknek a többsége is elavult ereklye az előző háború idejéből. Ugyancsak nincs elég légvédelmi fényszóró, sorozatlövő fegyver, kommunikációs berendezés… Mi is még egy évet számoltunk a megfelelő előkészületekre.

Gort magyarázatának valahol a közepén Chamberlain mintha elvesztette volna az érdeklődését. Ismét föltette a szemüvegét, és a papírjait kezdte tologatni. A teremben kínos lett a légkör.

Legat nyugodtan írt tovább, az esetlen tényeket belesimította a bürokratikus prózába – a ME aggályainak adott hangot a hazai légvédelem alkalmasságát illetően –, ám agyának szabatos mechanizmusa kizökkent, és ő ismét nem szabadulhatott gázálarcos gyermekeinek képétől.

Chamberlain megtalálta, amit keresett. – Az Egyesült Információs Iroda becslése szerint Londonban a bombázás első hete százötvenezer áldozatot követelne, ami két hónap alatt hatszázezerre nőne.

– Valószínűtlen, hogy ez azonnal megtörténne. Feltételezzük, hogy a németek először a csehek ellen vetik be a bombázóik derékhadát.

– És miután megverték a cseheket? Akkor mi lesz?

– Azt nem tudjuk. A rendelkezésünkre álló időt óvintézkedésekre kellene fordítanunk. Holnap elkezdjük London kiürítését.

– És mennyire felkészült a haditengerészet?

A flotta főparancsnoka lenyűgöző jelenség volt, jó fejjel magasabb a teremben tartózkodó összes férfinál. Kopasz volt, arcán mély árkok húzódtak, mintha túl rég tűrné az elemek dühét. – Kevés a kísérőhajó és az aknaszedő. Csatahajóinknak üzemanyagra és fegyverzetre van szükségük: a legénység egy része eltávozáson van. A lehető leghamarabb el kell rendelnünk a mozgósítást.

– Mikor van ez a leghamarabb, ha október elsejére bevethető állapotba akarja hozni a flottát?

– Ma.

Chamberlain hátradőlt a székén. Mutatóujjai az asztallapon doboltak. – Természetesen ez azt jelenti, hogy még a németek előtt mozgósítunk.

– Részben, miniszterelnök úr. És még valami mellette szólna: megmutatná Hitlernek, hogy nem blöffölünk – hogy ha kell, készen állunk a küzdelemre. Akár még meg is gondolhatja magát tőle.

– Meglehet. De bele is lökheti a háborúba. Ne feledje, én már kétszer néztem bele annak az embernek a szemébe, és véleményem szerint egy dolog van, amit nem tűrhet: a presztízsveszteséget.

– De ha úgyis harcolunk, fontos, hogy Hitlernek ne legyenek kétségei. Tragédia lenne, ha a gyengeség jelének tekintené az ön bátor látogatásait, és őszinte fáradozását a békéért. Nem ugyanezt a hibát követték el a németek 1914-ben? Azt hitték, nem gondoljuk komolyan.

Chamberlain összefonta a karját, és az asztalra meredt. Legat nem tudta, hogyan értelmezze a gesztust. Elutasítás vagy megfontolás? Okosan tette Backhouse, hogy hízelgett neki. A miniszterelnöknek volt néhány nyilvánvaló gyarlósága, de a hiúság volt a leggyengébb pontja, ami egy ilyen tartózkodó embernél legalábbis különös. Teltek a másodpercek. Végül Chamberlain felnézett Backhouse-ra, és bólintott. – Jól van. Mozgósítsanak.

A flotta főparancsnoka elnyomta a cigarettáját, és belegyömöszölte iratait a táskájába. – Jobb, ha visszamegyek az Admiralitásra.

A többiek is felálltak, boldogan, hogy elmenekülhetnek.

Chamberlain még odaszólt nekik: – Kérem, álljanak készen rá, hogy még a mai napon tájékoztassák a kabinetet. Addig is őrizkedjünk olyat tenni vagy mondani, ami pánikot kelthet, vagy olyan helyzetbe kényszerítheti Hitlert, ahonnan még akár a huszonnegyedik órában sem visszakozhat.

Miután a vezérkari főnökök távoztak, Chamberlain nagyot sóhajtott, és a tenyerébe támasztotta a fejét. Egy oldalpillantást vetett Legatre, akit mintha csak most vett volna észre. – Készített erről följegyzést?

– Igen, miniszterelnök úr.

– Semmisítse meg.

2

A Wilhelmstraßén, Berlin kormányzati negyedének szívében, a német külügyminisztérium zegzugos, háromemeletes, XIX. századi épületében Paul von Hartmann a táviratot tanulmányozta, amely az éjszaka érkezett Londonból.

BIZALMAS

LONDON, 1938. SZEPTEMBER 26.

RÉGI BARÁTSÁGUNK ÉS KÖLCSÖNÖS BÉKEVÁGYUNK NEVÉBEN KÉREM EXCELLENCIÁDAT, VESSE LATBA BEFOLYÁSÁT AZ OKTÓBER 1-RE KITŰZÖTT ESEMÉNY ELHALASZTÁSÁRA, HOGY LEGYEN IDŐ A JELENLEGI INDULATOK LEHIGGADÁSÁRA ÉS ALKALOM A RÉSZLETEK MÓDOSÍTÁSÁRA.

ROTHERMERE

STRATTON HOUSE 14., PICCADILLY, LONDON

Cigarettára gyújtott, és azon töprengett, mit válaszoljon erre. A hét hónapban, amióta Ribbentrop lett a külügyminiszter, sokszor hívatták, hogy az érkező üzeneteket angolról németre fordítsa, azután készítsen választervezetet a miniszter nevében. Először a hivatásos diplomaták hagyományos, előírásos, semleges stílusát használta, ám sok ilyen korai fogalmazványát visszadobták azzal, hogy nem eléggé nemzetiszocialista; sőt, néhányat úgy hozott vissza Sauer SS-Sturmbannführer, Ribbentrop állományának egyik tagja, hogy át volt húzva egy vastag, fekete vonallal. Hartmann kénytelen volt belátni, hogy a szakmai előrelépés egyfajta stílusmódosítást igényel, és fokozatosan átképezte magát, hogy utánozni tudja a miniszter dagályos modorát és radikális világképét. Ebben a szellemben látott hozzá, hogy megfogalmazza a választ a Daily Mail tulajdonosának, és úgy belelovalta magát a műfelháborodásba, hogy a tolla kaparta és döfködte a papírt. Az utolsó bekezdés különösen kiválóra sikeredett:

Őrültségnek és az emberiség elleni bűntettnek tekintem, hogy az Anglia szempontjából tökéletesen másodlagos Szudéta-probléma elpusztíthassa a népeink között fennálló békét. Németország az őszinte megértés politikáját folytatta Angliával szemben. Békét és barátságot kíván Angliával. De amikor külföldről vezérelt bolsevista befolyások tolakodnak az angol politika előterébe, Németországnak fel kell készülnie minden eshetőségre. Egy ilyen bűntett felelősségét nem Németország fogja viselni a világ előtt – mint azt ön, kedves Lord Rothermere, mindenkinél jobban tudja.

Fujkálta a tintát. Ribbentropnál nem lehet eléggé megnyomni a tollat.

Újabb cigarettára gyújtott. Ismét átolvasta a szöveget, itt-ott apróbb javításokat végzett, a füstön át hunyorogva nézte a papírt. Kissé mélyen ülő, meglepően ibolyakék szeme és magas homloka volt, a hajvonala huszonkilenc éves létére máris felszaladt a feje búbjáig. A szája széles, érzéki volt, az orra erős – vagyis mozgékony, kifejező arc volt ez, vonzó, szokatlan, csaknem csúnya. Hartmann zsenialitása abban állt, hogy ennek ellenére képes volt férfiakkal-nőkkel megszerettetni magát.

Éppen bele akarta tenni vázlatát a kosárba, ahonnan majd elviszik a gépírónőkhöz, amikor zajt hallott. Pontosabban zajt érzett. Mintha a cipője sarkán át vándorolt volna föl a szék lábaiba. A robaj harsogássá erősödött, Hartmann egy nevetséges pillanatig arra gondolt, hogy talán földrengés rázza a várost. De azután a füle megkülönböztette a hatalmas motorok berregésének és a lánctalpak zörgésének jellegzetes hangját. Munkatársai, von Nostitz és von Rantzau, akikkel osztozott az irodán, összenéztek és elkomorodtak. Felálltak, az ablakhoz léptek. Hartmann csatlakozott hozzájuk.

Drapp és olajzöld páncélos járművek oszlopa dübörgött délnek a Wilhelmstraßén az Unter den Linden irányából: félhernyótalpas lövegek, páncélosok tankszállítókon, teherautókkal és lovakkal vontatott, súlyos ágyúk. Hartmann a nyakát nyújtogatta, de nem látta a menet végét. A hosszából ítélve egy egész gépesített hadosztály lehetett.

– Istenem, máris kezdődik? – kérdezte von Nostitz, aki idősebb volt Hartmann-nál, és egy fokkal fölötte állt rendfokozatban.

Hartmann visszament az asztalához, fölemelte a kagylót, és tárcsázott. Bal fülét befogta, hogy kizárja a zajt. Egy fémes hang beleszólt: – Kordt.

– Itt Paul. Mi történik?

– Találkozzunk odalent. – Kordt letette.

Hartmann levette a kalapját a fogasról. – Felcsapsz katonának? – kérdezte gúnyosan von Nostitz.

– Nem, csak kimegyek, hogy megéljenezzem hős Wehrmachtunkat.

Végigsietett a magas, homályos folyosón, le a főlépcsőn, ki a kettős ajtón. Kék szőnyeggel leterített rövid lépcső vezetett két kőszfinx között az előcsarnokba. Hartmann meglepetésére az előcsarnok kihalt volt, jóllehet a levegő szinte vibrált a kinti zajtól. Egy perccel később jött Kordt, hóna alatt aktatáskájával. Levette a szemüvegét, a lencséket lehelgette, és a nyakkendője széles végével tisztogatta. Együtt léptek ki az utcára.

A Külügyminisztériumból csupán egy maroknyi ember verődött össze a járdán, hogy figyelje az eseményeket. A túloldalon természetesen más volt a helyzet: a Propagandaminisztériumban gyakorlatilag az ablakokból lógtak ki az emberek. Az ég borús volt, eső készült – Hartmann már érezte is az első cseppet. Kordt megfogta a karját, és elindultak a hadoszloppal egy irányba. Húsz horogkeresztes, vörös-fehér zászló lógott mozdulatlanul a fejük fölött, mintha ünnepléshez lobogózták volna fel a minisztérium kőhomlokzatát. Ehhez képest megdöbbentően kevés ember járt az utcán. Senki sem integetett vagy éljenzett; a legtöbben lehajtották a fejüket, vagy mereven maguk elé néztek. Hartmann nem értette, hol történt a hiba. Normális körülmények között a Párt sokkal jobban szervezte az előadásait.

Kordt, aki a Rajna-vidékről származott, még mindig nem beszélt, csak idegesen szaporázta a lépést. Az épület hosszának kétharmadánál befordult egy kapuba, amelyet nem használtak. A súlyos faajtó állandóan zárva volt, viszont a kapualj eltakarta őket a kíváncsi szemek elől. Nem mintha sok látnivaló lett volna: csak a külügyminiszter titkárságának vezetője – ártalmatlan, szemüveges aktakukac típus – meg egy magas, fiatal Legationsekretär tartott rögtönzött megbeszélést.

Kordt a melléhez szorította aktatáskáját, felpattintotta a zárat, géppel írott dokumentumot húzott elő, és odaadta Hartmann-nak. Hatoldalas volt, azokkal a rendkívül nagy méretű betűkkel írva, amelyeket a Führer szeretett, mert így kímélhette távollátó szemét, ha bürokrata silányságokkal kellett bajlódnia. Beszámoló volt, dr. Schmidt, a Külügyminisztérium vezető tolmácsa írta a Führer délelőtti megbeszéléséről Sir Horace Wilsonnal. Noha a legporosabb bikkfanyelven fogalmazták, Hartmann olyan élénken látta a jelenetet maga előtt, mintha egy regényben olvasná.

Wilson alázatosan gratulált a Führernek a Sportpalotában elmondott esti beszédének lelkes fogadtatásához (mintha lehetett volna másképp fogadni), megköszönte a szíves hivatkozásokat Chamberlain miniszterelnökre, majd felkérte a többi jelenlevőt – Ribbentropot, Henderson nagykövetet, és Kirkpatricket, a brit nagykövetség első titkárát –, hogy távozzanak egy kis időre a szobából, és ő négyszemközt biztosíthassa Hitlert, hogy London továbbra is nyomást gyakorol a csehekre. (Schmidt még angolul is leírta a szavakat: I will still try to make those Czechos sensible, Még mindig igyekszem rászorítani a józanságra ezeket a cseheket.) Azonban mindez nem leplezhette el a megbeszélés igazi témáját: Wilson vette a bátorságot, és felolvasott egy előre elkészített nyilatkozatot, kijelentve, hogy ellenségeskedések esetén a britek a franciákat fogják támogatni, aztán megkérte a Führert, hogy a félreértések elkerülése végett ismételje el, amit ő az imént mondott! Nem csoda, hogy Hitler kijött a béketűrésből, és azt mondta, nem érdekli, hogy a franciák vagy a britek mit csinálnak, ő sok milliárdot költött a háborús előkészületekre, és ha háborút akarnak, megkapják a háborút.

Olyan lehetett, mintha egy fegyvertelen járókelő kérlelne egy őrültet, hogy adja át neki a fegyverét, gondolta Hartmann.

– Hát mégis háború lesz.

Visszaadta az iratot Kordtnak, aki visszazárta az aktatáskájába.

– Szemmel láthatóan. Fél órával a megbeszélés után a Führer elrendelte ezt – biccentett Kordt a páncélos hadoszlop felé. – Nem véletlen, hogy pontosan a brit nagykövetség előtt halad el.

Motorok lármája hasogatta a meleg levegőt. Hartmann a nyelvén érezte a port és az üzemanyag édeskés ízét. Ordítania kellett a zajban. – Kik ezek? Honnan jöttek?

– Witzleben emberei a berlini laktanyából, és a cseh határhoz mennek.

Hartmann a háta mögött ökölbe szorította a kezét. Végre! Ideges lelkesedés rohanta meg. – Most már egyet kell értened velem, hogy nincs más lehetőség, igaz? Cselekednünk kell!

Kordt lassan bólintott. – Mindjárt elhányom magam. – Hirtelen, figyelmeztetően Hartmann karjára tette a kezét. Egy rendőr közeledett a gumibotját lóbálva.

– Jó napot, uraim! A Führer ott van az erkélyen. – A gumibottal az utca felé mutatott. A modora tiszteletteljes, bátorító volt. Nem mondta nekik, mit tegyenek, csupán figyelmeztette őket a történelmi lehetőségre.

– Köszönjük, biztos úr – felelte Kordt.

A két diplomata kilépett az utcára.

A Reichskanzlei a Külügyminisztérium mellett állt. Az út túloldalán, a széles Wilhelmplatzon kisebb tömeg gyülekezett, nyilvánvalóan a Párt bértapsolói; néhányan még horogkeresztes karszalagot is viseltek. Időnként rekedten felordított valaki: „Heil!”, és a karok tisztelgésre emelkedtek. A páncélos hadoszlopban a katonák jobbra fordultak, és tisztelegtek. Javarészt fiatalok voltak, sokkal fiatalabbak Hartmann-nál, aki elég közel volt, hogy lássa az arcukat, amelyen csodálkozás, ámulat, büszkeség keveredett. A Reichskanzlei magas, fekete vaskerítése mögött egy udvar volt, az épület főbejárata fölött pedig egy balkon; ezen a balkonon állt a senkivel össze nem téveszthető, magányos alak, barna zubbonyban, barna sapkában. Bal keze fekete övének csatját markolta, jobb karja időnként kivágódott, egy robot tökéletes merevségével, lapos tenyérrel, kinyújtott ujjakkal. Legföljebb ötvenméternyire lehetett.

Kordt tisztelgett, és azt motyogta: „Heil Hitler”. Hartmann követte a példáját.

A menetoszlop, mihelyt elhagyta a Kancelláriát, felgyorsulva folytatta útját délnek, a Blücherplatz felé.

– Szerinted hányan jöttek ide megnézni? – szólalt meg Hartmann.

Kordt felmérte a bámészok csekély számú csoportjait. – Szerintem nincsenek többen kétszáznál.

– Ez nem fog tetszeni neki.

– Nem bizony. Úgy vélem, most az egyszer hibázott a rezsim. A Führernek roppantul hízelegtek Chamberlain látogatásai, ezért engedte Goebbelsnek, hogy a sajtó felfújja. A német nép azt várta, hogy béke lesz. Most pedig azt mondják nekik, hogy mégis háború lesz, és ezt nem szeretik.

– Akkor hát mikor cselekszünk? Biztosan itt az idő.

– Oster ma este találkozót akar. Új helyen: a lichterfeldei Goethestraße 9-ben.

– Lichterfelde? Miért akarja, hogy olyan messzire menjünk?

– Ki tudja? Lehetőleg legyél ott tízre. Zsúfolt este lesz.

Egy pillanatra megmarkolta Hartmann vállát, azután elment. Hartmann ácsorgott még egy darabig, az erkélyen álló alakra meredve. A biztosítás meghökkentően komolytalan volt: két rendőr az udvar bejáratánál, a kapuban két SS. Nyilván vannak még odabent, de akkor is… Természetesen, amikor bejelentik a háborút, megváltozik a helyzet. Akkor már nem mehetnek majd a közelébe sem.

Pár perc múlva a balkonon álló alaknak is láthatólag elege lett. Leengedte a karját, úgy nézett végig a Wilhelmstraßén, mint egy színi direktor, aki felméri az esti nézőközönség kiábrándító számát, hátat fordított, és bevonult a függönyszárnyak között a Kancelláriába. Mögötte becsukódott az ajtó.

Hartmann levette a kalapját, végigsimított gyérülő haján, ismét a szemébe húzta a karimát, és elgondolkodva visszaindult az irodájába.

3

Pontosan délután hatkor behallatszott a Downing Street 10. nyitott ablakain a Big Ben harangja.

Miss Watson mintegy végszóra felállt, kalapot tett, kabátot vett, éles hangon „Jó estét” kívánt, és távozott az irodából egy vörös táskával, amely pukkadásig volt az ő gondos széljegyzeteit viselő aktákkal. A Parlament sürgősen visszahívta a képviselőket a cseh válság megvitatására, véget vetve Miss Watson komótos nyarának. Legat tudta, hogy a hölgy, ahogy szokta, lebiciklizik a Whitehallon a Westminster-palotához, a New Place Yardon hagyja ódon kerékpárját, és egy, a közönség elől elzárt lépcsőn fölmegy a miniszterelnök irodájába, amely a folyosóról nyílik a házelnök széke mögött. Ott találkozik Mr. Chamberlain parlamenti magántitkárával, Lord Dunglasszel, akibe nyilvánvalóan és reménytelenül szerelmes, hogy megbeszéljék a válaszokat a miniszterelnök írásban feltett kérdéseire.

Ez volt Legat esélye.

Bezárta az ajtót, az asztalához ült, fölvette a telefont, és hívta a központot. Igyekezett hanyagul beszélni. – Jó estét, itt Legat. Kapcsolná nekem a Victoria 7472-t?

A vezérkari főnökök távozása óta nem volt egy szabad perce. Most végre letette a jegyzeteit az asztalra. Mivel gyerekkora óta a vizsgáztatószoba gladiátorviadalaira képezték ki – iskola, ösztöndíj, oxfordi oklevél, felvétel a Külügyminisztériumba –, a papírnak csak az egyik oldalára írt, nehogy elmaszatolja a tintát. A miniszterelnök aggályainak adott hangot a hazai légvédelem alkalmasságát illetően… Sietve lefelé fordította a papírokat, hogy az üres oldal legyen felül. Parancs szerint megsemmisíti őket. De még nem. Valami visszatartotta. Nem tudta pontosan, hogy mi – talán valami különös fösvénység. Egész délután, miközben az érkezőket kalauzolta a miniszterelnökhöz, és összeállította az iratokat, amelyekre a miniszterelnöknek szüksége lesz a parlamenti beszédhez, azt érezte, hogy egyedül ő tudja az igazságot. Ez az információ dönti el a kormány politikáját: ehhez képest, mondhatni, semmi sem számít. Diplomácia, erkölcs, törvény, kötelesség – mit nyomnak ezek a mérlegen a katonai erőhöz képest? Ha jól emlékszik, egy repülőszázad húsz gépből áll. Vagyis a nagy magasságban mindössze húsz olyan modern vadászrepülő védelmezi az egész országot, amelyen működik is a géppuska.

– Kapcsolom, uram.

Kattanás hallatszott, létrejött az összeköttetés, amelyet a kicsengés hosszú, kéthangú berregése követett. Az asszony a vártnál sokkal hamarabb vette föl, és sokkal derűsebben mondta: – Victoria 7472.

– Pamela, én vagyok.

– Ó, helló, Hugh.

Csodálkozó, valószínűleg csalódott is lett a hangja. Legat folytatta: – Figyelj, nem tudok sokáig beszélni, így hát kérlek, összpontosíts arra, amit mondok. Csomagolj össze egy hétre való ruhát, és szólj a garázsnak, hogy azonnal vigyenek le a gyerekekkel a szüleidhez.

– De hát este hat óra van.

– Még nyitva lesznek.

– Miért kell ilyen sietve távoznunk? Mi történt?

– Semmi. Még semmi. Csak tudni akarom, hogy biztonságos helyen vagytok.

– Ez eléggé fejvesztetten hangzik. Utálom, ha valaki elveszti a fejét.

Legat erősebben szorította a telefonkagylót. – Drágám, attól tartok, hogy az emberek akkor is elvesztik a fejüket. – Az ajtóra sandított; valaki elment előtte, és a lépések mintha megtorpantak volna. Halkabban, de erélyesebben folytatta. – Lehet, hogy később már nagyon nehéz lesz kijutni Londonból. Most kell indulnod, amikor az utak még tiszták. – Az asszony tiltakozni kezdett. – Ne vitatkozz velem, Pamela! Nem lehetne, hogy most az egyszer megtedd, amit kérek tőled?

Szünet, aztán az asszony halkan megkérdezte: – És veled mi lesz?

– Ma éjjel itt kell maradnom. Később megpróbállak felhívni. Most mennem kell. Megteszed? Megígéred?

– Igen, rendben, ha ragaszkodsz hozzá. – Legat hallotta az egyik gyereket a háttérben. Pamela csitítgatta őket. – Halkabban, apátokkal beszélek. – Visszatért Legathez. – Vigyek be neked egy neszesszert?

– Nem, ezzel ne bajlódj. Majd megpróbálok kiugrani innen. Te csak azzal törődj, hogy kijuss Londonból!

– Szeretlek, ugye, tudod?

– Tudom.

Az asszony várt. Legat tudta, hogy valamit válaszolnia kell, de nem talált szavakat. Zörrenés hallatszott, ahogy Pamela letette a kagylót, azután már csak a tárcsahang búgott.

Kopogtattak.

– Egy pillanat. – Legat kettőbe, majd négybe hajtotta a vezérkari főnökök értekezletéről készített jegyzeteit, majd a belső zsebébe csúsztatta.

A folyosón Wren, a küldönc állt. Legat szerette volna tudni, hogy hallgatózott-e. Ám Wren csak annyit mondott: – Megérkezett a BBC.

A válság kezdete óta először gyűlt össze igazi tömeg a Downing Streeten. Csendesen álltak a fényképészek mellett a 10-es számmal átellenes oldalon. Úgy látszott, hogy elsősorban a bejárattól balra parkoló, nagy, sötétzöld furgon érdekli őket, amelyre a BBC emblémáját és a HELYSZÍNI KÖZVETÍTÉS szavakat festették arany betűkkel. Két technikus kábeleket húzott ki a furgon hátuljából, és a kövezetre fektetve bevezették őket az egyik tolóablakon.

Legat a küszöbön állva vitatkozott Wooddal, a fiatal mérnökkel. – Sajnálom, de attól tartok, nem lehetséges.

– Miért nem? – Wood V nyakú pulóvert viselt barna kordöltönye alatt.

– Mert a miniszterelnök fél nyolcig megbeszéléseket tart a kormánytanács termében.

– Nem tarthatná valahol másutt?

– Ne beszéljen képtelenségeket!

– Ebben az esetben nem közvetíthetnénk egy másik teremből?

– Nem, ő a kormányzat szívéből akar szólni a brit néphez, az pedig a kormánytanács terme.

– Nézze, nyolckor adnunk kell, és már elmúlt hat. Mi lesz, ha a berendezés csütörtököt mond, mert nem ellenőriztük megfelelően?

– Legkevesebb fél órájuk lesz, és ha módomban áll további időt szerezni önöknek, meg fogom tenni.

Elhallgatott. Wood mögött egy fekete Austin–10 fordult rá a Whitehall felől a Downing Streetre. A sofőr felkapcsolta a fényszórókat a kora esti szürkületben, és lassan araszolt, nehogy elüssön valami bámészkodót, aki leszorult az úttestre. A híradó operatőrei hamarabb felismerték az utast, mint Legat, akit az ívlámpák ragyogása kis időre elvakított. Fölemelte a kezét, hogy védje a szemét. – Bocsánat – mormolta Woodnak, és kilépett a járdára. Amikor az autó megállt, kinyitotta a hátsó ajtót.

A hátsó ülésen Sir Horace Wilson gunnyasztott, két térde között esernyővel, a térdén aktatáskával. Bágyadtan Legatre mosolygott, és kicsusszant a kocsiból. A 10-es szám küszöbénél megfordult egy pillanatra. Komor és diplomatikus volt az arca. Ívlámpák lobogtak. Wilson bemenekült a házba, mint valami éjszakai állat, amely nem szereti a fényt, ügyet sem vetve társára, aki az Austin másik oldalán szállt ki. Odament Legathez, és kezet nyújtott. – Mason-MacFarlane ezredes. Katonai attasé, Berlin.

A rendőr tisztelgett.

Az előcsarnokban Wilson már levette a felöltőjét és a kalapját. A miniszterelnök különleges tanácsadója hosszú orrú, lógó fülű, vékony, szinte aszott alak volt. Legat mindig udvariasnak találta, sőt, időnként kimondottan megnyerő tudott lenni a maga alamuszi módján, afféle idősebb, rezervált kolléga, akinél tartani lehet attól, hogy egyszer kiönti a szívét, és olyan titkokat közöl, amelyeket inkább nem hallanánk. A Munkaügyi Minisztériumban tette magát ismertté, amikor a szakszervezeti vezetőkkel tárgyalt. Különös elgondolni, hogy egyenesen Adolf Hitlertől jön, akinek most adott át egy ultimátumot. Ám a miniszterelnök nélkülözhetetlennek tekintette. Wilson gondosan elhelyezte a tartóban a főnöke ernyője mellé a sajátját, azután Legathez fordult. – Hol van a miniszterelnök?

– A dolgozószobájában, Sir Horace, az esti rádióbeszédén dolgozik. Mindenki más a kormánytanács termében található.

Wilson magabiztosan indult az épület hátsó része felé. Intett Mason-MacFarlane-nek, hogy kövesse. – Azt akarom, hogy minél előbb jelentsen a miniszterelnöknek – mondta, és még hátraszólt Legatnek: – Lenne olyan kedves tájékoztatni a miniszterelnököt, hogy visszajöttem?

Feltépte a tanácsterem ajtaját, és bevonult. Legat egy pillanatra láthatta a sötét öltönyöket, az arany paszományokat, a feszült arcokat és a cigarettafüst kavargó, kék felhőit a poros levegőben, azután az ajtó ismét becsukódott.

Elindult a folyosón Cleverly, majd Syers és az ő közös irodája mellett a főlépcsőhöz, amelynek falán Walpole-ig visszamenően az összes miniszterelnök képviseltette magát fekete-fehér metszeten vagy fotográfián. Mire a lépcsőfordulóhoz ért, az épület átváltozott klubból pamlagokkal, olajfestményekkel és magas, György stílusú tolóablakokkal teli, elegáns udvarházzá, amely valamilyen titokzatos módon felkerült vidékről London közepébe. A fogadótermek csöndesek, kihaltak voltak, a padlódeszkák nyikorogtak a vastag szőnyeg alatt. Betolakodónak érezte magát. Halkan kopogtatott a miniszterelnök dolgozószobájának ajtaján. – Tessék – mondta az ismerős hang.

A szoba tágas és világos volt. A miniszterelnök háttal ült az ablaknak. Az asztal fölé hajolt, jobb kézzel írt, a balban szivar parázslott. Előtte tollak, ceruzák, tintatartók sorakoztak egy apró állványon, egy pipa és egy dohányszelence mellett. Ezeket, a hamutartót és a bőrkötésű itatósmappát leszámítva a nagy asztal üresen tátongott. Legat még sosem látott magányosabb embert.

– Miniszterelnök úr, Sir Horace Wilson visszatért. Odalent vár önre.

Chamberlain, mint rendesen, most sem nézett föl. – Köszönöm. Várna egy percet? – Elhallgatott, szippantott a szivarjából, azután folytatta az írást. Füstkoszorúk lebegtek ősz feje körül. Legat átlépte a küszöböt. Négy hónap alatt még egyszer sem beszélt rendesen a miniszterelnökkel. Esti feljegyzéseit többször kapta már vissza vörös tintával írott széljegyzetekkel. „Első osztályú elemzés.” „Világos kidolgozás, érthető fogalmazás, köszönöm, NC” – ezek a tanáros dicséretek pedig jobban meghatották, mint a politikusok szokott kedélyeskedése. De Chamberlain sose szólította a nevén, még a családnevén sem, ahogy Syerst szokta, pláne a keresztnevén, mert az Cleverlynek volt fenntartva.