Gulácsy Irén

Förgeteg

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-634-9

„Non veni solvere

legem aut prophetas,

non veni solvere…”

(Máté 12.–5.)

Előmondom itt azt az esetet a Mihállyal, amit már amúgy is tud.

Mihály olyan ember volt, mint sok más, aki a keze után él. Nincs ezeknek külsején semmi megjegyzésre méltó. Szürkék ők, mint a lába kelt rögök, melyekből kigyőzködik a maguk mindennapiját. Különbség csupán annyi köztük, hogy egyik búzáért marasztalja a suhanó fölleget, míg a másik a tengerire kívánná a jó, szárba szökkentő napot.

Mihálynak a mások bogárzó kedve, a mások italos szándéka hozta a kenyeret. Bortermelő volt, mint a városi könyvekbe beírni szokás. Nem holmi boltozott pincéjű ugyan, azonban pár holdacska is nagy sor, ha valaki esztendőkön keresztül cselédkedett érte, míg félrerakhatott annyit, hogy a magáénak mondhassa. A tulajdon magáénak! Bármilyen kicsi, de az övé. Ebből a nagy sárgolyóból az a fordulatnyi.

Ezért meríti kapáláskor még a kelleténél is mélyebben a szerszámot. Mindenféle új divatú bogárra azért csap le irtó haraggal. Ezért nem felejti kivetni a baltát az udvar közepére, ha gyanús föllegek sötétlenek az égboltozaton. Mert szépen áll a szőlő – az ő szőleje –, s egy családnyi ígéret feszeng a megeredt bogyókban.

Történt azonban, hogy egyszer egész különös, rossz formájú föllegek jöttek a barackfa irányából, s hogy ezek elfelejtettek a kivágott baltára tekinteni, miért is nem tudhatták, hogy tilos nekik a maguk pusztító terhét Mihály körülgondozott kis birodalmára szórni.

Cudar szél kerekedett, de olyan, hogy leültette a szembepróbálkozót. Legott az ég is felmordult. Villámok hasították meg a föllegek fekete tarisznyáját, s ezekből a repedésekből roppant csörgéssel kezdett hullni a jég.

Jég!

De milyen jég! Bizony, akadt közötte eleinte öklömnyi nagyságú is. Jó, hogy beiklatott Mihály még idejekorán a tornácra, mert ha fejlágyon éri egy, menten elnyúlik tőle.

Onnan nézte hát aztán az ördögadta táncot. Minél fehérebb lett a domboldal, annál feketébbre zordult a tekintete.

– Fele termés! – számolgatta.

Pocsékká ment ott azonban a másik fél is. De mikor az istenverés már a tőkéig ledolgozta magát, s a szél a lemeztelenedett csonkokat kezdte kiborogatni: Mihály elméjében végleg elsötétült a világító lámpás. Nagyot mordult, kitoppant az udvarra, markába fogta a baltát, aztán neki a még megmaradt életnek! Ütötte, vágta, ahol csak érte.

– No, Uramisten, hadd lám, mire megyünk ketten…!

Íme, ez volna röviden Mihály közismert esete. Hogy most mégis elismétlem, ez azért van, mert rá kívánok világítani arra, ami nem szándékom. Mert valahol, ahol domboldal, tornác és minden elhatárolt, kicsinyes kis dolgok roppant fogalommá tágulnak: én hasonlót látok. A feltorlott istenverés ott sem oda ütött, ahol nem fájt! De én nem akarok fejszét emelni a földcsúszásos magyar lankák szeretettel babrált, nehezen kitenyésztett szőlőtőire. Nem kiáltok pereátot[1] a magyar kiváltságos osztályra, melyet társadalmunk legnapsütöttebb magaslatára plántáltunk, mely alá mély, évszázados gonddal dús életlehetőségeket porlasztottunk, melyet óva mentettünk minden gyanús, új divatú, idegen bogár elől.

Nem, nem pusztulást hirdetek a pusztulásban, nem zavart a kuszaságban: csak termővé tenni mutatom a túltápláltságukban elhevert vagy meddő kóróba szökött erőforrásokat. Kiegyenlíteni és nem rombolni a célom. Hogy hol az Út, s hol a megtalált Ige: keresse arra hivatottak szeme!

Ha azonban valahol mégis megnyomottabban mordulna a tollam: bocsássa meg az a középosztály, mely annyira fáj nekem, melynek eddig nyögnie sem volt szabad, mert vagy felülről hulló jeges eső, vagy alulról felkeseredett baltacsapások beleriasztották a kikívánkozó jajt. Bocsássa és értse meg az a középosztály, melyről soha sincs szó, mely egyedül emelkedett arra a magaslatra, ahol megszűnik az én, mely tűrt és szenvedett lábbal rugdosott ideálokért, mely kíntól elfordult szemmel is rajongva várta a jövőt ott, hol már jelen sem volt, mely a romok kormos omlatagában, zúzott, facsart testét alig vonszolva, máris téglákat gyűjtött. Értse meg az a középosztály, mely élete árán szüli, maga vérével táplálja ígérő jövendővé a básztárd[2]csírát, amit nagyszerű küzdelmében a fajért, a két széthúzó, hatalmas réteg a testébe kínzott.

Neked szánom ezt a könyvet, Magyar Középosztály.

Nagyvárad, 1922.

Jegyzet:

1: vesszen! le vele!

2: törvénytelen fattyú