PROLÓGUS

AUGUSZTUS

– Ideje, hogy újra mosolyogj, Rachel! – mondta Olivia, és izzadságtól fénylő arcán széles vigyorral tekintett rám a fülledt augusztusi hőségben a nappali túlsó végéből.

Két barátunkkal, Kate-tel és Connorral rövidnadrágban, trikóban és strandpapucsban kókadoztunk a forróságban. Kate, Olivia és én elfoglaltuk a szobában található három ventilátor melletti helyeket, Connor pedig hideg borogatást terített az arcára.

– De hát mosolygok – feleltem, és ujjaimmal megemeltem a szám sarkát, miközben kétségbeesetten próbáltam kitörölni a fejemből azt a pillanatot, amikor megláttam volt barátomat, Samet és új menyasszonyát egy pléden fekve csókolózni a parkban. De a fájdalmas jelenet beleégett a retinámba, és tudtam, hogy soha nem leszek képes elfelejteni.

Napozni mentünk a parkba, de utunk váratlan véget ért, amikor észrevettem Samet és Chantelle-t, amint szenvedélyesen ölelkeznek. Néhányszor már összefutottam velük azóta, hogy Sammel szakítottunk. A sors kegyetlen fintoraként ugyanis Chantelle nemrég a lakásom közelébe költözött. Mindeddig azonban csupán olyan jeleneteknek voltam tanúja, amelyekben kézen fogva sétáltak az utcán, vagy közel álltak egymáshoz egy bárban. Ezekkel még meg tudtam birkózni; mindig ruhában voltak, én pedig gyorsan elfordíthattam a tekintetemet.

Az viszont már túl sok volt számomra, hogy bikiniben fekve lássam őt a volt barátomon, miközben egymást nyalják-falják. Nem hiszem, hogy észrevették, hogy ott vagyok.

Könnyeimmel küszködve, zaklatottan kaptam fel a törülközőmet, a napszemüvegemet és a naptejemet.

– Nem bírok itt maradni, haza akarok menni – jelentettem ki. Hűséges barátaim azonnal összepakoltak, és jöttek velem.

Olivia a fejét csóválta.

– Sam tavaly karácsonykor elvette tőled a mosolyodat. De szenzációs ötletem támadt, hogyan szerezzük vissza.

Az elmúlt két évben, amióta lakótársak vagyunk, barátságunkat Olivia szenzációs ötletei határozták meg. Néhány ötlete valóban csodás volt – például a tavaly nyári spanyolországi meglepetésnyaralás, amikor egyik barátja ingyen felajánlotta nekünk a luxusvilláját; vagy a spontán csajos road trip Brightonba, miután elbocsátottak az állásomból; vagy épp a számtalan wellnesshétvége, amelyet szervezett.

Néhány ötletén még ma is jókat nevetünk – például amikor véletlenül rikító narancssárgára festette a szemöldökömet; vagy amikor kimásztunk egy pub vécéjének ablakán, hogy Olivia elkerülje egyik ismerősét, és beszorult az ablakrésbe, ahol majdnem bepisilt a nevetéstől; és persze a rózsaszín felfújható csónak, amelyben elsodort minket az áramlat, és egy jóképű vízimentő mentett ki minket jetskivel.

És volt pár ötlete – mint például a harminc kilométeres jótékonysági biciklitúra –, amelyet szívesen elfelejtenék, de sajnos a testem azóta sem bocsátotta meg nekem azt az árulást. Mióta két éve lemondtam az edzőtermi bérletemet, kerültem a megerőltető mozgást. Olivia, aki lelkes kerékpáros, úgy gondolta, egy hét edzés elegendő lesz mindkettőnknek. A jótékonysági kerékpáros rémálom emléke frissen élt bennem (Olivia folyton emlékeztetett rá, hogy furcsán járok), így első reakcióm most is a pánik volt.

– Hé, nem úgy volt, hogy az én randimat tervezzük a dögös pincérrel? – szólt közbe méltatlankodva Connor, közben kipillantott hideg borogatása alól. Hazafelé tartva ugyanis elmesélte, hogy végre randira hívta kedvenc olasz éttermünk pincérét. Gyanítottam, hogy szeretné elterelni a figyelmemet a parkban történtekről, ezért ötletbörzét javasolt, hogy hova vihetné el a pasit.

– Connor, visszatérünk rád, ígérem! – csitította Olivia, majd újra felém fordította tekintetét. – Egy régi jó barátom újra ismerkedni szeretne…

Hangosan felnyögtem, mire Kate és Connor felnevettek, de Olivia nem hagyta magát.

– Tökéletes lenne neked, Rachel! Összehozok nektek egy vakrandit!

Kate, aki szintén szingli volt, feltartotta a kezét.

– Várjunk csak… milyen ez a pasi, és miért Rachel kapja az első lehetőséget?

– Vakrandi? Az sosem végződik jól! – szólt közbe Connor, levéve a borogatást. – Az expasimmal vakrandin ismerkedtünk meg, és tessék, mi lett belőle: összetört szív és örök boldogtalanság. A szexi pincér most az egyetlen reményem!

Olivia mindkettejüket figyelmen kívül hagyta.

– Nem is értem, hogy nem jutott ez eddig eszembe! Rachel, te és a barátom tökéletes pár lennétek. – Megpaskolta maga mellett az ülést. – Gyere ide mellém, küldök egy üzenetet álmaid férfijának!

– Ne csináld már! – nyögtem fel. – Egyelőre a pasik gondolatától is hányok. Muszáj előbb kihevernem Samet.

Nyolc hónapja jártunk, amikor karácsonyeste Sam bevallotta, hogy van egy másik nője. A szívem majd’ megszakadt, mivel azt gondoltam, együtt öregszünk majd meg. Ráadásul nagyon megszerettem a kisfiát, Rupertet is. Amikor érte mentünk az iskolába, mindig olyan rajzokkal szaladt elénk, amelyeken Sam és én voltam látható. Az én hajam a földet söpörte, Sam vörös haját pedig élénk narancssárga ceruzával rajzolta meg.

Épp Karen nénikémhez készültem karácsonyra, amikor Sam autója megállt a lakásom előtt. Boldogan rohantam le, mert azt hittem, ajándékokat hoztak Ruperttel. Amint Sam kiszállt, már tudtam, hogy baj van. Tekintetem az autóban ülő nőre tévedt.

– Sajnálom, Rachel – mondta Sam az ajtóban állva. – Ő itt Chantelle. – Kis szünetet tartott, és a hajába túrt. – Az a helyzet, hogy… együtt vagyunk.

– Hogy érted azt, hogy együtt vagytok? – kérdeztem döbbenten.

Utólag már nem is tudom, miért lepett meg annyira. Chantelle az elmúlt évben került Sam cégéhez. Ha visszagondolok, nagyjából onnantól kezdve Sam egyre többször maradt bent késő estig az irodában. Akárhányszor rákérdeztem, miért kell ilyen sokáig dolgoznia, mindig azt felelte, hogy egy csomót kell segítenie Chantelle-nek, hogy felvegye a fonalat. Ezek szerint a nő elég jól beilleszkedett… az ágyába.

– A karácsonyt Chantelle szüleinél töltjük – motyogta még Sam, mielőtt bevágtam az orra előtt az ajtót.

Én Karen néninél töltöttem a karácsonyt, és végig azon igyekeztem, nehogy elsírjam magam a sült pulyka felett, miközben anyám folyton rám szólt, hogy legalább próbáljak vidámnak látszani.

Olivia csak a fejét csóválta, miközben az appokat görgette a telefonján.

– Hónapok óta nem láttalak igazán mosolyogni. Ideje helyretenni téged, Rachel.

Connor bólintott.

– Rachel, hallgass Oliviára! Majd megköszönöd neki az esküvődön.

Kate közben letelepedett a szőnyegre.

– Mesélj egy kicsit erről a fazonról, Olivia!

– Surrey-ben él, úgyhogy talán Londonban kéne találkozniuk.

– Mi a neve? – kérdezte Connor, és újra az arcára tette a hideg borogatást.

– Ben – felelte Olivia, és megnyitotta a WhatsAppot. Kis szünet után mély levegőt vett, majd folytatta: – Emlékeztek a barátnőmre, Sophie-ra? Nos… Ben volt a barátja.

Mind elhallgattunk, míg Olivia letörölt egy könnycseppet az arcáról. Sophie-t néhányszor már említette, de alig tudtunk róla valamit. A legjobb barátnőjét hat évvel ezelőtt veszítette el rákban, és azóta is nehéz volt számára erről beszélni.

Connor szólalt meg elsőként. Felemelt borogatása alól meredt Oliviára:

– Ben biztosan készen áll már egy új szerelemre?

Olivia bólintott.

– Igen, már egész jól van. Újra szeretne szerelmes lenni.

Connor aggódva rám pillantott, én pedig, amikor Olivia nem figyelt, megráztam a fejem. Szó sem lehet róla. A gondolat is kényelmetlen volt, hogy Olivia néhai legjobb barátnőjének volt pasijával randizzak.

– Olivia, nekem nem tetszik ez az ötlet.

– Van róla képed? – kérdezte Kate.

Olivia figyelmen kívül hagyta az ellenkezésemet.

– Ben elég félénk. Az a fajta, aki mindig hátul bujkál, ha fotó készül. Van pár képem róla, de nem túl jók, ráadásul évekkel ezelőttiek, amikor még hosszú haja volt.

– Jóképű? – érdeklődött Connor. – Meg tudjuk nézni Facebookon vagy Instagramon?

Csúnyán néztem Connorra, mire gyorsan visszahelyezte a kendőt az arcára. Nekem teljesen mindegy volt, hogy néz ki Ben, mert Olivia vakrandijába semmiképp nem akartam belemenni.

Olivia a fejét rázta.

– Nincs fent sehol.

A szemem sarkából láttam, hogy Connor aggódva pislog rám a borogatása alól.

– Nem beszélhetnénk valami másról? – kérdeztem zavartan.

Olivia még mindig rendületlenül pötyögte a Bennek szánt üzenetet.

– Egy kicsit bárdolatlan a pasi. Nem bírja a bezártságot. Barna hajú, magas, enyhén borostás, bár szerintem csak azért, mert lusta megborotválkozni. – Aztán felém fordult. – Hogy szeretnéd felvenni vele a kapcsolatot, hogy megbeszéljétek a randi részleteit?

– Öhm… nem is tudom – motyogtam. – Olivia, nem akarok elmenni erre a vakrandira. – Ez túl gyors volt nekem. Abban sem voltam biztos, hogy vonzódom-e egyáltalán a bárdolatlan férfiakhoz. Sam épp az ellenkezője volt. Minden apró részletre gondosan figyelt; a hajától, amelynek tökéletes belövése minden reggel egy órát vett igénybe, egészen hófehér sportcipőjéig, amit stílusos fekete öltönnyel és fehér pólóval viselt. – Kaphatnék egy kis időt, hogy végiggondoljam?

Olivia a fejét rázta.

– Nem tudom, miért, de úgy érzem, sürgősen kell cselekednünk.

Connor ekkor felemelte a kendőt, és rám kacsintott.

– Olivia tutira beleír téged és Bent a következő romantikus regényébe.

Mindannyian a szoba sarkában álló rózsaszín vintage írógépre néztünk. Olivia nappal reklámszakemberként dolgozott, esténként viszont pikáns romantikus regényeket írt, amelyeket az Amazonon adott ki magánkiadásban. Szerette a mi randizós tapasztalatainkat is felhasználni könyveiben. Ha valamelyikünket lapátra tették vagy megcsalták, Olivia beépítette a történetbe a gaz csábítót. Connor számára például terápiásan hatott az exbarátjáról olvasni, aki Olivia fantáziája nyomán a történet főgonosza lett, és párbajban életét vesztette egy jóképű, kardforgató hős keze által.

Miután Sam szakított velem, Olivia megírta az első erotikus thrillerét, amelyben a Sam nevű szereplő szerencsétlen és meglehetősen fájdalmas halált halt.

Olivia oldalba bökött.

– Hogyan vegye fel veled Ben a kapcsolatot?

– Ööö… nem akarok vele randizni – válaszoltam.

Olivia azonban már el is küldte az üzenetet.

– E-mailben fog megkeresni. – Azzal magához ölelt. – Hidd el, csodás lesz, és az esküvői beszédedben, kérlek, említs majd meg!

Felugrott, kiment a konyhába, és visszatért egy üveg olcsó, behűtött habzóborral és négy műanyag pohárral. Vaníliás parfümjének erős illata betöltötte a fülledt szoba levegőjét, enyhítve kissé izzadt kipárolgásunk szagát. Egyértelmű volt, hogy gyorsan magára fújt egy kicsit, amíg kiment a borért.

– Koccintsunk Rachel és Ben jövőjére!

Ahogy mindannyiunk poharába töltött, elhatároztam, hogy nem válaszolok majd Ben e-mailjére. Biztos feladja a próbálkozást.

Connor ekkor felült, drámai mozdulattal ledobta arcáról a borogatást, és így szólt:

– Olivia, kérlek, inkább azt találd ki, hova vigyem randizni a dögös pincért!

Pár pohár ital után, és miután bedobtunk néhány ötletet Connor randijához, szépen megfeledkeztünk a hőségről és a vakrandimról is, és hamarosan mindannyian Harry Styles legújabb albumára táncoltunk a nappaliban. Olivia és én végül izzadtan rogytunk le a kanapéra. Olivia ekkor rám nézett, és mosolyogva kijelentette:

– Alig várom, hogy újra mosolyogni lássalak.

– Nem kell Ben ahhoz, hogy újra mosolyogjak – feleltem.

Ő csak vigyorgott tovább.

– Szeretek segíteni azoknak, akiket szeretek. Bízz bennem!

– Akkor sem teszem meg – tiltakoztam.

Felnevetett.

– Ugyanezt mondtad akkor is, amikor előálltam azzal a jótékonysági biciklitúrával.

ELSŐ FEJEZET

DECEMBER

– Mind aggódunk érted – jelentette ki Maddie, a nővérem, miközben egy vastag szelet csokoládés karácsonyi fatörzstortát nyújtott át nekem. Útközben megállt a Waitrose-nál, és hozott egy halom ünnepi finomságot. Maddie mindig süteménnyel és családi pletykákkal felvértezve látogatott meg, bár ez utóbbira most egyáltalán nem voltam nyitott.

– Maddie, jól vagyok – mondtam.

– Csöpp, csöpp, csöpp – jegyezte meg, miközben végignézett a három műanyag vödrön, amelyek a mennyezetből szivárgó vizet gyűjtötték. A főbérlőm már egy hónapja ígérgette, hogy megjavíttatja a tetőt, de a válása a feje tetejére állította az életét, és kisebb gondja is nagyobb volt annál, hogy az én tetőmmel foglalkozzon. Maddie tekintete a térdünkre terített pokrócokra vándorolt – a fűtés is vacakolt –, majd zsíros hajamra, amit rendezetlen kontyba csavartam a fejem tetején.

– A „jól” nem az a szó, amit én használnék, Rachel.

– Még girlandokat is tettem a vödrökre – mondtam védekezésképpen.

Maddie rám villantotta jól ismert, aggódó tekintetét.

– Nehéz látni, hogy így élsz, Rachel. Az elmúlt hónapok nem voltak könnyűek neked. Annyi minden történt veled…

Felemeltem a kezem, hogy leállítsam. Az arcom lángba borult, és éreztem, hogy mindjárt elönt egy érzelemcunami.

– Ne is folytasd… különben sírni fogok, és a könnyem elsózza ezt az isteni fatörzstortát.

Maddie már a falnak támasztott festményeket vizsgálta.

– Látom, újra festesz.

– Ez tart életben a sok sikertelen állásinterjú között.

– Még mindig nem jött össze egy sem?

Megráztam a fejem.

– Állást találni néhány héttel karácsony előtt nem éppen egyszerű. Már biztosan megbántad, hogy eljöttél hozzám.

Maddie a szemét forgatta.

– Rachel, akárhová elutaznék érted. Ja, és képzeld, anyu indított egy titkos családi WhatsApp-csoportot. A neve: „Segítenünk kell Rachelnek”.

A titkos WhatsApp-csoport nálunk családi hagyomány, ha valakinél baj van. A WhatsApp előtt a gondokat üvöltözéssel próbáltuk megoldani családi rendezvényeken, legyen az esküvő, keresztelő, eljegyzési buli vagy temetés. Nagy család vagyunk, így bőven adódott alkalom.

Ha ott nem sikerült elsimítani a dolgokat, jöttek a hosszú telefonhívások, amelyek rendszerint könnyekkel vagy dühös hívásmegszakítással végződtek. Próbálkoztunk sms-sel és e-maillel is, de a WhatsApp jelentette az áttörést. Most bárki, bárhonnan, bármikor hozzászólhat a problémákhoz – és persze kiélheti magát az emojik terén is. Abban mindenki egyetért, hogy Robert bácsinak kár volt felfedeznie a nevetős szmájlit, mert azóta mindenre azzal reagál.

Amikor valaki a családban „problémássá” válik, jön a titkos WhatsApp-csoport. Legalábbis ez anyánk megoldása. Ő Tenerifén él a mostohaapánkkal, Garyvel, és mint a család nem hivatalos feje, figyelemmel akarja kísérni mindannyiunk életét az Egyesült Királyságtól Ausztráliáig. Ilyenkor létrehoz egy titkos beszélgetést, amiből a „problémás” családtag ki van zárva, de mindenki más kedvére okoskodhat.

Az évek során már több ügyet is megoldottunk így. Például Robert bácsi kapuzárási pánikját, amikor nyilvánosan bevallotta, hogy halálosan szerelmes Karen néni fodrászába.

Aztán segítettünk Flo néninek is, akinek lázadó tinédzser lánya, Nadine, elszökött a barátjával – aki mellesleg imádott autót lopni –, hogy egy apró lakókocsiban éljenek. A család mindent bevetve azzal nyugtatta Flo nénit, hogy Nadine túlságosan is szereti a kényelmet, és higgye el, hamar vissza fog térni. Három nap múlva Flo nevetve újságolta, hogy Nadine könnyek közt, egy halom szennyes ruhával és korgó gyomorral tért haza, kijelentve: soha többé nem akar lakókocsit látni, és a fiúját sem.

Mostanában Bev néni a családi WhatsApp-csoport fő témája. Anyunak négy nővére van, és Bevet tartják a legproblémásabbnak. Anyu minden héten új beszélgetést indít „Bev MEGINT bekattant!” címmel. A teljes család (mínusz az érintett) osztja az észt és a tanácsokat, hogy hogyan állítsuk le az ötvenöt éves Bevet, aki buliról bulira jár, elképesztően sok szeretőt tart, pikáns jakuzzis bulifotókon jelölik meg Facebookon, és elképesztően drága hajhosszabbításokra szórja el a pénzét. Még az ausztrál unokatestvérek is bekapcsolódnak a problémamegoldásba – ami mindig lenyűgöz.

– Hű – sóhajtottam. – Hatalmas megtiszteltetés, hogy bekerültem a Titkos Családi WhatsApp Dicsőségcsarnokba. Mit mondanak rólam?

Maddie elővette telefonját a Mulberry táskájából, és megnyitotta a csoportot.

– Flo néni szerint a gyász gyógyítható egy kis általa forgalmazott halolajkapszulával. Kevin bácsi szerint nem is gyászolsz, inkább drogozol. Azt olvasta a Daily Mailben, hogy a harmincasok körében megugrott a drogfogyasztás. Polly néni hastáncot javasol. Azt mondja, a szomszédja is levert volt, elkezdett hastáncolni, és azóta állandóan mosolyog. Fay szerint túl sok cukrot eszel. Karen néni pedig attól tart, hogy olyan leszel, mint Bev néni.

– És Fay honnan tudja, mennyi cukrot eszem, ha a világ másik felén lakik?

Fay, Polly néni lánya, az unokatesónk, aki idősebb mindkettőnknél. Gyerekként nem álltunk közel egymáshoz. Ő Ausztráliába költözött, ahol nővérként dolgozik, de azóta is aktív résztvevője a családi WhatsApp-beszélgetéseknek, és mindenkiről van véleménye. Az időeltolódás sem akadály, mert éjszakai műszakban dolgozik – bár abból ítélve, mennyi ideje van mások ügyeit kielemezni, nem lehet túl elfoglalt. Ha épp nem csetel, a Facebookot vagy az Instagramot görgeti.

Maddie elmosolyodott.

– Ja, és Robert bácsi úgy véli, hogy terhes vagy. Küldött is hozzá egy nevetős emojit.

Robert bácsi megjegyzésétől kiégtem.

– Te voltál már valaha titkos családi csoport témája?

Maddie megrázta a fejét.

– Nem, de néha elgondolkodom, nem maradtam-e ki valamiből, hogy sosem voltam téma.

– Pedig tavaly akár lehettél is volna – kacsintottam.

Elmosolyodott, megfogta a kezem, és megszorította.

– Még mindig hálás vagyok azért, amit akkor tettél.

– Tudod, hogy bármit megtennék érted, Maddie – viszonoztam a kézszorítást.

Csendben majszoltuk tovább a fatörzstortát.

– Van már terved karácsonyra? – kérdezte Maddie.

Számomra a karácsony annyiból fog állni, hogy időről időre kiürítem a műanyag vödröket, megmikrózom a szupermarketes karácsonyi vacsorámat, és sokat sírok a kanapén mellettem tátongó üres hely és a sarokban magányosan álló rózsaszín írógép miatt.

– A túlélés – mondtam, miközben pislogással próbáltam visszatartani a könnyeket.

MÁSODIK FEJEZET

– Emlékszel még azokra a csodálatos karácsonyokra, amiket Eric papával és Edith mamával töltöttünk gyerekkorunkban? – kérdezte Maddie, aki érezte, hogy ideje témát váltani.

Halvány mosoly kúszott az arcomra, ahogy felidéztem a nagyszüleinkkel töltött karácsonyokat. Miután apu elhagyott minket egy glasgow-i nőért, anyu beállt légiutas-kísérőnek. Maddie-vel gyakran heteken át a nagyszüleinknél voltunk, míg anyu bejárta a világot repülővel. Apu szülei néhány évvel korábban meghaltak, így minden gyerekfelügyelet Eric papára és Edith mamára hárult.

Anyu a házassága összeomlását azzal dolgozta fel, hogy messzi földekre repült, és a nála jóval fiatalabb személyzettel bulizott – ahelyett, hogy a saját gyerekeivel törődött volna. Hét éven keresztül rengeteg időt töltöttünk a nagyszüleinknél. Mindegy volt, anyu hol járt épp a világban, vagy mióta volt távol, Edith mama és Eric papa mindig gondoskodott róla, hogy az ünnep különleges legyen.

– Ahogy karácsony reggelén rohantunk le a lépcsőn, és a papa ott állt Mikulás-jelmezben… – nosztalgiáztam. – Óriási, ragasztott fehér szakáll, piros kabát, hatalmas fekete csizma és egy ajándékokkal teli zsák a vállán. Mindig úgy tett, mintha épp rajtakaptuk volna ajándékosztás közben. Azt mondta, a szán a tetőn van, és ha jól figyelünk, hallhatjuk Rudolfot prüszkölni. Sosem hallottam.

Maddie bólintott.

– Én sem. Emlékszel nagyi legendás marhasültjére és azokra a Yorkshire-pudingokra, amik akkorák voltak, hogy elfoglalták az egész tányért?

A számban összefutott a nyál az emlék hatására.

– A marhasültje felejthetetlen volt. És a házi készítésű gyümölcsös kosárkái… Emlékszel a kamrában a dugicsokira?

– Mennyi csokit ettünk a karácsonyi reggeli előtt! – nevetett Maddie.

– Táncoltunk a karácsonyi dalokra a fa mellett a papával, bontogattuk az ajándékokat, de igazából jobban érdekelt a nagyi díszes csomagolópapírja, és este kimentünk, hogy boldog karácsonyt kívánjunk a csillagoknak – idéztem fel kuncogva.

Maddie ragyogott.

– Délután társasoztunk és kártyáztunk velük, és mindig a papa győzött.

Felnevettem.

– Képes volt kisemmizni minket Monopolyban, rommá verni kártyában, majd boldog karácsonyt kívánni.

Maddie elgondolkodva tekergette egyik szőke fürtjét az ujja köré.

– Az unokatestvéreink lemaradtak erről. Én legalábbis nem emlékszem, hogy bármelyikük is karácsonyozott volna velük.

– Egyszer papa azt mondta, mi ketten vagyunk a kedvenc unokái – mondtam.

Maddie kuncogni kezdett.

– Tényleg?

– Igen. Fayről például azt állította, hogy „komoly kihívás”, de gyerekként ezt még nem értettem.

Mindketten nevetni kezdtünk, Maddie pedig elővette a telefonját.

– Találtam a napokban egy régi képet rólad és a papáról – fordította felém a kijelzőt. A drága papi kék szeme csak úgy ragyogott, rövid, sötét hajába egyre több ezüstös szál vegyült. Ott ültem én, hétévesen, az ölében, a fejünkön papírcsákó díszelgett, és mindketten kinyújtottuk a nyelvünket a kamerának. A fotó olyan melegséggel töltött el, amire most nagyon nagy szükségem volt.

– Karen néni azt mondja, most már mindennap rá kell néznie a papára.

Döbbenten pislogtam Maddie-re.

– Legutóbb, amikor láttam, teljesen jól volt. Ugyanolyan vidám volt, mint mindig, egyáltalán nem úgy tűnt, mint aki gondoskodásra szorul. Szinte kirontott a fészerből, amikor megérkeztem, és átölelt a szokásos csontropogtató ölelésével. Főztem neki valamit, beszélgettünk, aztán ellógtunk a kocsmába.

– Tudott erről Karen néni?

– Ő épp a fodrásznál volt hajfestésen és vágáson.

Maddie vállat vont.

– Az nyáron volt, Rachel. Talán azóta romlott az állapota. Ne feledd, már nyolcvanéves. Az emberek ennyi idősen gyorsan leépülhetnek. Lehet, hogy egyszerűen hiányzik neki Edith mama.

Tíz éve, hogy elvesztettük szeretett nagymamánkat, és papának azóta egyedül kellett boldogulnia. Edith mama halála mindannyiunkban űrt hagyott – de papában a legnagyobbat.

– De hát kéthetente e-mailezünk, és még mindig teljesen önmaga – mondtam, felidézve legutóbbi levelét, amelynek nagy részét Karen néni és Robert bácsi pocskondiázása tette ki.

Maddie telefonjára pillantottam. A képen már nem a nagyapám volt – egy fiatal férfi nézett vissza rám a képernyőről. Nem Frank volt az, a férje, hanem Josh, akivel még egyetemista korában járt. A szakítás után sokszor mondogatta, hogy ő volt az a „rendes pasi, akit nem lett volna szabad elengednie”. Maddie észrevette, hogy megváltozott az arckifejezésem, és gyorsan maga felé fordította a kijelzőt.

– Miért van Josh képe a telefonodon?

Maddie fülig pirult.

– Ja, semmi, csak nosztalgiáztam egy kicsit, és előkerült. – Gyorsan elfordult, és a telefont becsúsztatta a táskájába. – Figyelj csak! Szeretnék kérni egy szívességet.

– Egy szívességet? – kérdeztem kíváncsian.

Megsimította a karomat.

– Szerintem ez jót tenne neked. És talán végre újra mosolyognál.

A nővérem szavai Oliviát juttatták eszembe. Ő is mindig ezt mondta, miután Sam kidobott. Felgyorsult a légzésem, könnyek szöktek a szemembe, és az agyam rögtön levetített egy kegyetlen montázst az elmúlt hónapok pokláról, amely Sam vallomásával kezdődött azon a bizonyos karácsonyon.

– Hé, hé, ne sírj – nyugtatott Maddie, miközben gyengéden simogatta a karomat. – Nem akartalak felzaklatni.

Hangos zokogás szakadt ki belőlem, Maddie arca elhomályosult a könnyeimtől.

– Minden lejtmenetbe ment, miután Sam elhagyott. El kellett altatni Flossy cicát, kirúgtak a munkahelyemről, és Oli… – próbáltam kimondani a nevét, de teljesen összetörtem.

Maddie szorosan átölelt. Mire befejeztem a sírást a vállára borulva, kasmírkardigánján hatalmas, nedves folt éktelenkedett, és alatta némi nyálas sütimorzsa.

A kezembe nyomta a papír zsebkendős dobozt.

– Töröld meg a szemed.

Letöröltem a könnyeimet.

– Bocs, egyik pillanatban még jól vagyok, a másikban meg már bőgök.

Maddie bólintott.

– Figyelj rám. Mit szólnál egy háromhetes, minden költséget fedező karácsonyi vakációhoz?

Kérdő tekintettel néztem rá.

– Külföldön?

Megrázta tökéletesen álló, ruganyos szőke fürtjeit. Úgy nézett ki, mintha most jött volna a fodrásztól.

– Nem. Ez belföldi utazás lenne.

– Hova?

A haját a füle mögé simította.

– Frankkel Malibuban töltjük a karácsonyt és a szilvesztert.

Egy évvel ezelőtt Maddie hozzáment Frankhez, egy visszavonult filmszínészből lett vagyonos üzletemberhez, miután egy szinte románcba illő történetben megismerkedtek. Maddie New Yorkba utazott, hogy interjút készítsen az ígéretes médiacég vezérigazgatójával a pénzügyi magazin számára, amelynek dolgozott. Az interjú után Frank elhívta vacsorázni. Másnap a férfi törölte az összes megbeszélését, és helyette Maddie-t kalauzolta körbe Manhattanben. Egy héttel később visszarepítette New Yorkba egy újabb randira, és onnantól kezdve nem volt megállás. Pár hónap múlva összeházasodtak, és olyan pazar esküvőt csaptak, amit a Reid család csak lassan tudott kiheverni – különösen az ingyenes bár miatt. Anyu szerint a másnapossága egy hétig tartott.

A nászút után Kaliforniában telepedtek le, de néhány hónap után a nővérem boldogtalan lett, így Frank beleegyezett, hogy visszaköltöznek Angliába. Egy nagy vidéki házat vett Surrey-ben, egy Harp Brook nevű falucskában, és mindenféle méregdrága és gyönyörű holmival rendezte be.

– Ejha, három hét Malibuban?

Maddie bólintott.

– Igen. És szükségem lenne valakire, aki vigyázna Humphrey-ra az ünnepek alatt. Tudod, hogy a kis drágám még mindig nem heverte ki, amikor Flo néni vigyázott rá. Megtennéd, hogy eljössz hozzánk kutyaszittelni? Nem akarok idegeneket a házban. Humphrey néha elég… temperamentumos.

Nos, a „temperamentumos” nagyon is enyhe kifejezés. Maddie csokoládébarna spánieljének energiája kimeríthetetlen volt, és valójában Houdininak kellett volna hívni, annyiszor szökött meg. Amikor Maddie Amerikába költözött, Flo néni fogadta örökbe. Azt állította, a kutya kis híján sírba vitte – annyiszor tűnt el, hogy már ugyanazt a „Keresik” plakátot használta újra és újra.

– Szerintem azóta sem bocsátotta meg nekem, hogy Flo nénihez került – mondta Maddie, miközben bekapott egy darabot a fatörzstortájából. Én eközben az ajánlatán rágódtam.

– Mennyi az esélye, hogy Humphrey megszökik, amíg ti nem vagytok otthon?

– Nem fog. Frank a hátsó kert köré felhúzatta a piacon kapható legjobb magas kerítést.

Maddie egy pillanatra elkapta a tekintetét, és én azonnal érzékeltem a rést a pajzson.

– És az utcafront?

Ideges kuncogás hagyta el az ajkát.

– Rachel, nem fogunk erődítményt építeni a ház köré csak a kutya miatt. Nem lesz gond. Most, hogy betöltötte a négyet, szerintem kezd lenyugodni.

– Lenyugodni? – néztem rá hitetlenül.

Fürtjeit hátralibbentette, és a rózsaszínre lakkozott körmeit kezdte vizsgálni.

Mindketten tudtuk: Humphrey bizony el fog tűnni karácsonykor.

HARMADIK FEJEZET

– Azt kéred tőlem, hogy töltsem a karácsonyt a ti nagy házatokban Humphrey-val? – kérdeztem.

Maddie bólintott.

– Csak te és Humphrey. Ja, és jövő hétvégén repülünk.

– Hogy én… a ti új vidéki kúriátokban? Abban a házban, amit ti is csak félig laktok, mert nem akarjátok „elrontani”?

Az új kúriájuk két részre volt osztva – keleti és nyugati szárnyra, ahogy Maddie nevezte. Ők a keleti szárnyban éltek. A nyugati részbe sosem léptek be, mert furcsamód Maddie azt állította, az túl szép ahhoz, hogy lakjanak benne.

– Milyen a házasélet? – kérdeztem.

Valami átsuhant a nővérem arcán.

– Frank azt szeretné, ha… – habozott.

– Ha mi?

– Ha gyereket vállalnánk – erőltetett mosolyt az arcára.

– Hmm… És te mit gondolsz erről?

Idegesen felnevetett.

– Majdcsak lesz valahogy. Minden kapcsolat kompromisszum, nem?

– Egy gyerek azért nagyobb dolog, Maddie. Ezt én nem nevezném kompromisszumnak.

Kihúzta magát, és elmosolyodott.

– Ne is törődj velem. Franknek amúgy sem lesz sok ideje ezzel foglalkozni. Minden idegszálával arra koncentrál, hogy sikerüljön megvennie azt a tévés és filmgyártó céget. Emlékszel? Meséltem róla.

– Az az amerikai cég, ami azokat a könnyfakasztó filmeket gyártja, ugye? Próbáltam végignézni azt, amit ajánlottál, de amikor a férj meg a család kutyája meghalt a lakástűzben, és a szeretett nagymama szörnyű betegséget kapott, ott abbahagytam. Teljesen kikészített.

– Akkor nem jutottál messzire…

Megráztam a fejem.

– Nyolc percig bírtam.

– Ez a filmes cég jó kiegészítése lesz Frank bővülő médiabirodalmának.

– És ha Frank megszerzi ezt a céget, vajon ráveszi őket, hogy ne csak ilyen nyálas könnyfakasztó filmeket csináljanak?

Maddie elmosolyodott.

– Frank ezeket lélekemelő, szívmelengető családi filmeknek hívja, de igazad van, valójában nyálas könnyfakasztók. Mindenesetre ez az üzlet teljesen leköti; alig alszik, egész éjjel az amerikai jogászaival beszél.

Elgondolkodtam az ajánlatán. Legalább kiszabadulnék ebből a csöpögő plafonú lakásból, és ha már szomorkodnom kell karácsonykor, akkor legalább luxuskörnyezetben tegyem.

– Végül is nálatok biztos kényelmesebb lenne, mint itt.

– Pontosan! – ragyogott Maddie. – Humphrey örömében ugrálni fog. És ne aggódj a kajáért, feltöltjük a hűtőt meg a bortartó állványt is. Frank még karácsonyfát meg díszeket is rendelt. – Megszorította a kezem. – Szükséged van egy kis szünetre. Ja, és… anyu nem jön haza karácsonyra. Gary azt akarja, hogy maradjanak Tenerifén, és meghívta a barátait is. Anyu nem merte elmondani neked, úgyhogy beírta a WhatsApp csoportba. Flo néni és Karen néni szerint jobb, ha én mondom meg neked.

– Nem omlottam volna össze attól, ha anyu mondja el, hogy nem jön haza.

– A család szerint igen.

– Harminckét éves vagyok. Nem fogok összeroppanni attól, ha anyu karácsonykor Tenerifén akar maradni.

Maddie megsimogatta a karomat.

– Mondtam nekik, hogy nem lesz semmi bajod. De anyu szerint szükséged van egy kis családi szeretetre.

– Miben sántikál már megint? – vontam fel a szemöldököm.

Aki ismeri anyánkat, tudja, hogy csak akkor kezd szeretetről beszélni, ha valamit akar.

Maddie kuncogott.

– Ne legyél már ilyen! Lehet, hogy épp a gondoskodó korszakába lépett.

– Hát, az aggasztó lenne – morogtam, miközben a csokis fatörzsből csipegettem.

– Lesznek szabályok, amiket be kell tartanod – figyelmeztetett Maddie. – A nyugati szárnyba tilos belépni, mert ott sok drága cucc van. Akkor beírhatlak a kutyaszitter all-inclusive karácsonyi vakációra? Jövő hétvégén kéne jönnöd.

– Beírhatsz. De mondd meg Humphrey-nak, hogy baj lesz, ha rosszalkodik.

– Ne szidd le Humphrey-t, Rachel – szólt Maddie, miközben újra a telefonjába mélyedt. – Nem szereti, ha parancsolgatnak neki.

Ahogy pötyögni kezdett, megfogadtam magamban, hogy megnevelem ezt a kutyát, mire Maddie hazatér.

– Ugye tudsz jönni szombaton? – kérdezte, miközben felállt. – A benzinköltségedet természetesen álljuk. – Elmosolyodott, és végigsimított elegáns, kék dizájnerfarmerjén. – Emlékszel, hogyan kell eljutni a házhoz?

Bólintottam.

– Harp Brook szélén van. A pub után le kell kanyarodni egy kis útra, ott jön egy sor kicsi házikó, és pár méterrel később ott a kovácsoltvas kapu, ami a ti birtokotokra nyílik.

– Te aztán emlékszel! – ragyogott fel Maddie arca. – Pedig nem is sokszor jártál nálunk.

– Sikerült már megismerkedni a helyiekkel? – kérdeztem, miközben megnéztem az egyik vödör vízszintjét. Nem volt túl vészes.

– Frank utálja őket – mondta Maddie. – És sajnos ez kölcsönös. Amikor beköltöztünk, mindent megpróbált, hogy összebarátkozzon velük, de mostanra inkább bezárkóztunk a házba.

– Biztos vagyok benne, hogy ha jobban megismernének titeket, a Harp Brook-iak a szívükbe zárnának – ültem vissza a kanapéra.

Maddie az ablakkeretnek dőlt.

– Frank szerint viszont sokkal jobb, hogy kettesben vagyunk. Alig hagyjuk el a házat.

A nővéremre pillantottam, aki épp kifelé bámult a lakásom ablakán, és az a régi, gyomorszorító érzés újra előjött bennem. Frank volt a gazdag álomférj, aki elhalmozta Maddie-t dizájnerruhákkal, napfényes malibui nyaralásokkal, új autókkal, luxusotthonokkal. Maddie mesébe illő életet élt. Mégis, egy ideje éreztem, hogy ebben a látszólagos paradicsomban valami nem stimmel.

Az a Maddie, aki most az ablakom mellett állt, nem ugyanaz a nő volt, mint két évvel ezelőtt, mielőtt megismerte Franket. Akkor még élénk volt és buzgott az energiától; ő volt a baráti társasága szíve-lelke, házibulikon, kerti partikon, jótékonysági sütivásárokon tűnt fel, önkéntesekkel kertészkedett. A közösségi oldala tele volt az ilyen-olyan eseményeken készült boldog fotókkal. Ehhez képest mostanában alig mozdul ki. És már posztolni sem szokott.

Anyunak sosem mertem elmondani, hogy aggódom Maddie házassága miatt, mert elsőként leüvöltené a fejem, aztán Garyhez fordulna egy koktélért, és végül kioktatna, hogy Frank mekkora fogás volt, és a nővéremnek soha nem kell majd úgy küszködnie, mint amikor apu lelépett.

– Maddie, nem hiányzik neked, hogy beugorj a városba egy kávéra, beülj egy pubba ebédelni, összefuss egy ismerőssel, vagy csak nézelődj a boltokban?

Maddie vállat vont, sétált egy kört a nappalimban, majd megállt az Olivia-oltáromnál. Egy kis asztalt rendeztem be a róla készült fotókkal, emléktárgyakkal – hátha így egy kicsit még velem marad. Maddie megemelt egy képkeretet, és elmosolyodott. A fotón Olivia és én voltunk, egy line dancing esten. Olivia meglátta a hirdetést, és azonnal szenzációs ötlete támadt: ki kell próbálnunk a line dancinget. Másnap már cowgirlnek öltözve táncoltunk, és összeakadtunk két „cowboyjal” – akik Brightonból jöttek, és szörnyű amerikai akcentussal próbálkoztak.

Két évvel ezelőtt Olivia jelentkezett lakótársamnak. Előtte nem ismertük egymást. A lakásinterjú egy kávéval kezdődött a konyhában, és néhány óra múlva már egy koktélbárban táncoltunk és vihogtunk. Ugyanolyan volt a humorérzékünk, ugyanazokat a pasikat szerettük, és imádtam, hogy regényeket ír szabadidejében. Olyan sokat tudott beszélni, mint én. Hetek alatt lettünk idegenekből lakótársak, majd – ahogy ő mondta – lelki társak.

Maddie bekukucskált az asztal alá, ahol Olivia rózsaszín vintage írógépe pihent, mellette egy kupac saját kiadású regénye.

– A kedvencem az a kosztümös szerelmi történet, amiben a herceg leesik a lóról a jeges folyóba, és egy gyönyörű lány megmenti, majd az erdei kunyhójában ápolja. A végén, amikor a herceg visszatér hozzá… na, ott darabokra estem – mondta.

A mellkasomhoz húztam a térdem, és azt kívántam, bárcsak Olivia hallhatta volna ezt a nem hivatalos könyvkritikát.

A gondolataim visszarepítettek arra a szeptember végi borzalmas napra, amikor két rendőr kopogott be a lakásom ajtaján, hogy közölje: Olivia balesetet szenvedett. Kerékpárral ment munkába, amikor elütötte egy autó. A mentők próbálták életben tartani, de nem jártak sikerrel. Életem egyik legszörnyűbb napja volt.

Maddie megérintette Olivia rózsaszín kávéspoharát, amit megőriztem.

– Valahányszor jöttem, Olivia mindig ezzel a bögrével jelent meg. Néha azt hittem, hozzá van nőve a kezéhez.

Mosolyogtam, és próbáltam visszapislogni a könnyeimet. Maddie leült a kanapé karfájára.

– Nehéz lehet ebben a lakásban élni, minden emlékével, meg ezzel a csöpögő mennyezettel. Nem gondolkodtál azon, hogy elköltözz?

– Ha elmennék innen, úgy érezném, eltávolodom tőle. – Maddie meleg kezét a vállamra tette. – Bár, hogy őszinte legyek… ez a kis emlékhely nem működik. Nem érzem közelebb magamhoz Oliviát itt, de még próbálok időt adni neki.

– Rachel, tudom, hogy nem akarod, és hogy még mindig borzasztóan fáj, de muszáj továbblépned.

– Majd újév után átgondolom.

Maddie folytatta:

– Most, hogy nincs munkád, bárhová elmehetnél.

– Igen, jó pont – motyogtam.

– Miért nem hagyod ott a projektmenedzsmentet, és térsz vissza a vendéglátáshoz?

Évekkel ezelőtt, közvetlenül a főiskola után, ahol vendéglátást és ételkészítést tanultam, egy régi kék furgont átalakítottam mobil konyhává. Fesztiválokon és esküvőkön árultam az ételeimet. De nem hozott elég pénzt, és anyu folyton nyaggatott, hogy találjak „igazi munkát”.

A gondolat megmozdított bennem valamit. Talán tényleg visszatérhetnék ahhoz, amit egykor szerettem. Azonban eszembe jutott anyu ötéves „legyen már rendes munkád” kampánya.

– Ha ezt meglépném, anyu azonnal újabb WhatsApp-csoportot hozna létre rólam, és örök életemben emiatt nyaggatna.

Maddie bólintott.

– És… szerelmi fronton mi újság?

– Semmi. Samet hibáztatom, amiért tavaly karácsonykor megcsalt.

Maddie az órájára nézett.

– Indulnom kell. Ne feledd: szombat reggel nálunk kell lenned. Délben indulunk. Frank tart majd egy kiselőadást a házszabályokról.

Megveregettem a karját.

– Nem kell. Kívülről fújom az összeset. Igazad van, tényleg rám fér egy kis szünet.

– Képzeld, már van takarítónőnk is, aki pár naponta jön. És Frank felújíttatja a konyhát, szóval ott lesz egy építési vállalkozó is. Ne haragudj.

– Azért főzni tudok majd?

Maddie felnevetett.

– Az új konyha a régi végéhez épül. A régit meghagytuk, de Frank szerint abból később gyerekszoba lesz.

Megforgatta az eljegyzési gyűrűjét és a karikagyűrűjét.

– Terhes leszek. Aztán visszamegyünk Amerikába, hogy ott szüljem meg a babát. Frank szerint ott jobb az egészségügy.

– De amikor ott éltél, boldogtalan voltál – nyúltam a karjához.

Kék szeme megtelt könnyel.

– Nem lesz gond. Azt mondja, élhetek majd itt is és ott is.

A gyomromban újra megjelent a régi, szorító érzés.

– Köszönöm, hogy vigyázol Humphrey-ra. Legalább pihenhetsz egy kicsit. Imád téged, úgyhogy el lesz ragadtatva. Franknek azt mondtam, te vagy a tökéletes kutyaszitter. Aranyos, megbízható, problémamentes.

NEGYEDIK FEJEZET

– Klassz, hogy elutazol karácsonyra – mondta Kate, miközben a kocsijában ültünk, és Connorra vártunk. Tíz órára beszéltünk meg találkozót, és már fél tizenegy volt. Connor mindig késett. Olivia állította, hogy egy másik időzónában él – pontosan harminc perccel lemaradva mindenki mástól. Ha egyszer időben érkezett volna, Kate és én komolyan aggódtunk volna miatta.

Kesztyűs kezünket dörzsölgettük, hogy egy kis meleget csiholjunk. Az arcom már teljesen elzsibbadt a hidegtől, az orrom pedig totálisan érzéketlenné vált. A kocsi fűtése képtelen volt felvenni a harcot a zuhanó hőmérséklettel. Az éjjel az Országos Meteorológiai Szolgálat több időjárási figyelmeztetést is kiadott az Egyesült Királyságot sújtó sarkvidéki hideg miatt.

– Jó, igen – feleltem –, de aggódom Maddie miatt. – Azóta nem aludtam rendesen, mióta pár napja nálam járt. Az utolsó beszélgetésünk újra és újra lejátszódott a fejemben: ahogy arról beszélt, hogy Frank gyereket szeretne, és vissza kéne költözniük Amerikába. Az a pillantás, amit akkor vetett rám… valami nem volt rendben.