Debbie Macomber

TENGERPARTI MENEDÉK

Debbie Macomber

TENGERPARTI
MENEDÉK

A mű eredeti címe

Cottage by the Sea

Copyright © 2018 by Debbie Macomber

This translation is published by arrangement
with Ballantine Books,

an imprint of Random House, a division of
Penguin Random House LLC.

Hungarian translation © Bánki Vera

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

BÁNKI VERA

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 621 6

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő HORVÁTH ANNAMÁRIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

KEDVES BARÁTAIM!

A tragédia valóban megtörtént. Minden figyelmeztetés és előjel nélkül a Washington állambeli Oso közelében leomlott egy egész domboldal. 2014. március 22-én a sárlavina magával sodort negyvenkilenc házat, és negyvenhárom áldozatot követelt. Az osói sárlavina ma már a történelem része, de a tragédiára még sokáig emlékezni fognak az Egyesült Államok nyugati partvidékén.

Íróként sokat gondoltam azokra a családtagokra, akik abban az időpontban nem tartózkodtak otthon, azokra, akik megmenekültek a haláltól, életben maradtak. Ebből az ötletcsírából született meg a könyv cselekménye. A hősnőm elveszítette az egész családját, egyedül maradt a világban, és egy olyan helyet keresett, amelyet otthonának tekinthetne. De hát mi nem ugyanezt keressük? Egy otthont?

Kiváló könyves szakemberek csapatával dolgozom. A szerkesztőim, Shauna Summers és Jennifer Hershey azon vannak, hogy belőlem, a szerzőből, a legjobbat hozzák ki. Bár én hajlamos vagyok azt hinni, hogy a számítógépem billentyűi alól áradó szavak minden tekintetben tökéletesek, erről persze nincs szó. Újra kell írni részeket, újra kell szerkeszteni, és ez többször is ismétlődik. Mindennap érzem annak az áldását, hogy velük dolgozhatok.

Mint mindig, létfontosságú számomra az olvasókkal való kapcsolattartás. Várom, hogy olvashassam a megjegyzéseiket, a javaslataikat és a javításaikat. Igen, akárhányan is olvassák át a szöveget, mindig maradhatnak benne hibák. Kérem, bátran tudassák ezt velem! És persze azt is mondják el, mennyire élvezték a könyvet. Ezt mindig nagyra értékelem. Elérhetnek a következő címeken: debbiemacomber.com vagy P.O. Box 1458, Port Orchard, WA 98366. Természetesen megtalálhatnak a Twitteren és a Facebookon is.

A legmelegebb üdvözlettel:

2018 nyara

Candinek és Tomnak, legdrágább barátaimnak
(És ezt úgy jelentem ki, hogy nem is kóstoltam Tom pompás borát.)

ELŐSZÓ
Tizenhárom évvel korábban

Keaton már korábban felfigyelt a tengerparton a gyönyörű kamasz lányra. Egyszer látta, amikor röplabdázott egy csapat fiatallal, és nem volt képes levenni róla a szemét. A lány családja a Munson-házat bérelte ki. Vasárnap délelőtt érkeztek. Amint kipakoltak az autóból, a lány és a bátyja elindult a tengerpartra. Mindennap ott voltak, nevettek, úsztak, barátkoztak. A lány eleven volt, élettel teli, a szél magával sodorta a nevetését, és a férfit minden alkalommal mosolyra fakasztotta. Nem lehetett több tizennégy-tizenöt évesnél, a testvére egy-két évvel lehetett idősebb nála. Keaton észrevette, hogy az emberek ösztönösen vonzódtak a lányhoz, szívesen voltak a közelében. Ő maga is így érzett, bár csak a távolból nézte őt.

Oceanside kicsi, világvégi városka volt, de amikor beköszöntött a nyár, megteltek a szállodai szobák és a bérbe adható magánszállások is. Az üzletek tele voltak turistákkal, akik igyekeztek elkölteni a nyaralásra szánt dollárjaikat. Az óceán illata keveredett a sült kagyló, a sült hal és krumpli szagával. Az édességbolt kirakatában a gyerekek leskelődtek, hogy megpillanthassák Mr. Bustert, amint sós vizes karamellát készít, vagy tejkaramellát önt tepsikbe. A papírsárkányt árusító üzletet egyaránt kedvelték a helybeliek és a turisták. Az eget elborították a különböző formájú sárkányok, amelyeket gyermekek és felnőttek reptettek, fel s alá rohangálva a tengerparton. Így ment ez minden nyáron.

A tengerpart zsúfolásig tele volt, lüktetett az élettől, de csak ez az egyetlen leány ragadta meg annyira Keaton figyelmét, hogy egy percre sem tudta levenni róla a tekintetét.

Attól a perctől kezdve, hogy a lány Oceanside-ba érkezett, Keaton képtelen volt másra gondolni. Tetszett neki a lány hosszú, napszívott vörösesbarna haja, amelyet egyetlen copfba kötött. A fonat ott ugrált a hátán, ahogy végigrohant a parton, meztelen lába felverte a homokot. Észrevette, hogy mások is felfigyeltek a lányra: látta, hogy rengeteg fiú érdeklődését is felkeltette. Keaton ezt nem róhatta fel neki.

Leginkább beszélni szeretett volna ezzel a lánnyal. A gond csak az volt, hogy nem tudta, hogyan közelítse meg, és ha sikerülne is, mit mondjon neki. Nem tudta, hogy mondja meg neki, hogy szerinte nagyon csinos. A fiatalember még a legjobb napjain is ritkán beszélt. A lányok szerint szűkszavú volt, és piros volt az arca. Minden alkalommal, amikor arra gondolt, hogy a tengerparton odamegy a lányhoz, olyan erősen vert a szíve, hogy a dobogását a fejében is érezte. Keaton életében először gondolt arra, hogy le kellene győzni a beszédtől való irtózását, hogy végre szóba állhasson a lánnyal. Sosem bánt jól a szavakkal, és a veleszületett félénksége is ellene dolgozott. A legjobb barátja, Preston, arra bátorította, hogy próbáljon találkozni ezzel a lánnyal, ha már annyira lefoglalta a gondolatait.

– Ha nem próbálkozol, nem is nyerhetsz semmit – figyelmeztette Preston.

Keaton a legszívesebben azonnal a barátja ellen fordította volna a szavakat, hiszen Preston a középiskolai évek alatt odavolt Mellie Johnsonért, és annak ellenére, hogy szinte belebetegedett a szerelembe, a négy év alatt nem tett mást, mint ráköszönt a folyosón a lányra. Különben sem vezetett volna ez semmi jóra, hiszen Mellie megszökött egy fickóval, akit az iskola befejezése után egy nappal ismert meg Aberdeenben. Azóta senki sem látta Mellie-t, és nem is hallott felőle.

Mindez azonban nem akadályozta meg Prestont, hogy ne ugrassa Keatont a tengerparti lánnyal. Keatonnek egy egész hétre volt szüksége, hogy összeszedje magát, és megközelítse a lányt. Már nem maradt ideje, klasszikus „most vagy soha” helyzet volt, de még mindig izgult és gyötrődött. Az egyik problémája az volt, hogy nem tudott beszélgetést kezdeményezni, de volt egy ennél nagyobb gondja is.

A méretei.

Keaton leginkább attól tartott, hogy megfélemlíti vagy megijeszti a lányt, ahogyan az a legtöbb emberrel megesett. Az iskolában a lányok kerülték, mert a szemükben agresszívnak és gonosznak tűnt. Keaton nem szándékozott ilyen benyomást kelteni, egész egyszerűen így nézett ki, mert ritkán mosolygott. Ami azt illeti, nem is volt sok oka a mosolygásra. Ha rajta múlt volna, láthatatlan marad, de a magassága, a méretei ezt nem tették lehetővé. Az iskola kezdetekor körülbelül két méter magas volt, és még nőtt is pár centit. Olyan széles volt a válla, hogy alig tudott belépni egy ajtón. Óriási volt a keze és a lába is. Megszokta a neveket, amelyekkel az emberek illették, akik csúfot űztek a külsejéből.

Ökör.

Jávorszarvas.

És ez csak kettő volt azokból, amelyekkel általában gyötörték. Könnyű céltábla volt, mert úgy döntött, hogy nem vesz tudomást a gúnyolódásról és nem válaszol rá. A csúfnevek igazából sosem zavarták.

A szíve ott dübörgött hatalmas mellkasában, amikor lassan közeledett a lányhoz.

– Nézd csak, itt a nagy zöld óriás – jegyezte meg az egyik kamasz.

Keaton tudomást sem vett róla, és mosolygott.

– Szervusz… – motyogta, és erősen a lányra nézett. Közelről még csinosabb volt, mint messziről. A szeme zöldesbarna volt, vaskos hajfonata a meztelen vállán pihent. Piros pipacsmintás lenge ruhát viselt, alatta fürdőruhával. A fiú rettentően kívánta, hogy megérinthesse a lány arcát, hogy megbizonyosodjon felőle, hogy nem csak a képzelete játszik vele.

– Ő a himalájai majomember! – kiáltott fel színlelt borzadállyal egy másik kamasz.

Keaton nem ismerte fel a fiút, feltételezte, hogy egy a turisták közül.

– Nem, ő a nagylábú amerikai szörny.

– Tényleg nagy a lába.

– Bizony, ő a nagylábú.

– Álljatok le! – szólalt meg a lány, megperdült, és szembefordult a vele lévő kamaszokkal. Keatonhöz fordult, rámosolygott. – Szervusz! – viszonozta a köszönését.

– Gyere, Annie! – sürgette a fivére, és megfogta a lány kezét. – Vissza kell mennünk.

Annie. Tehát Annie-nek hívják. Keaton eltűnődött, tetszett neki a név hangzása.

A lány szeme továbbra is Keatonön pihent, a tekintete érdeklődő volt, és meleg.

– King Kong, van valami mondanivalód? – csúfolódott Devon Anderson.

Keaton a középiskolából ismerte Devont, aki egy tökfej volt. Nem lepte meg, hogy Devon kinézte magának Annie-t, és megpróbálta felkelteni a figyelmét.

– Ne nevezd így! – támadt haragosan Annie Devonra.

– De hát meg sem szólal.

– Nos, hát éppen megszólalt – vágott vissza Annie, akit idegesített Devon, és ezt nem is igyekezett elrejteni. – Ha nem hallottad volna, köszönt, hogy „szervusz”.

– Fogadok, semmi mást nem fog mondani – felelte kihívóan Devon, és sokat tudóan meredt Keatonre.

Annie várakozott, de Keaton az élete árán sem volt képes egyetlen szót sem kimondani. Szerette volna megmondani a lánynak, hogy milyen csinos, és hogy felfigyelt rá, amikor a tengerparton futott. Már a nyelve hegyén volt, hogy megemlítse, mennyire tetszik neki a hajfonata és a haja színe, de ezt sem volt képes kimondani.

– Látod, mire gondoltam? – ugratta Devon.

– Ne csináld ezt! – csattant fel a lány. – Ez gonoszkodás.

Ekkor a bátyja megfogta a lány kezét.

– Gyerünk, Annie, a szüleink már várnak bennünket.

– Sajnálom… – szólt a lány Keatonhöz, és beszéd közben kedves volt a tekintete. – Mennünk kell. Jó volt találkozni veled!

Keaton bólintott, megpróbálkozott egy mosollyal, szerette volna kifejezésre juttatni, hogy ő is hasonlóan érez.

– Visszajövünk ide jövő nyáron – mondta a lány, aki hátrálva távozott, a testvére húzta maga után.

Egy év. Ő képes annyit várni. Keaton azt remélte, hogy addigra majd megtalálja a szavakat, és el fogja mondani a lánynak azt, amit a fejében felhalmozott.

Annie azonban soha többé nem tért vissza.

Keaton évről évre várta, és sosem felejtette el a gyönyörű vöröses hajú lányt, akit azon a nyáron a tengerparton látott. Megőrizte a tengerpart homokján szaladó Annie képét. Számolatlanul rajzolta meg ceruzával és szénnel a tengerpartot és a lányt. Senki sem látta ezeket a képeket. Magában hosszasan elbeszélgetett vele. Elég volt csak rágondolnia, és kivételes boldogságot érzett.

Talán egy napon, gondolta, és elnézett az óceán felé, amelynek a hullámai a partot csapkodták.

Talán egy napon…

ELSŐ FEJEZET

Annie Marlow igazán nem szeretett csalódást okozni a szüleinek, de most egyszerűen nem volt hajlandó hazarepülni Seattle-be hálaadásra. Már megszervezte a karácsonyi hazautazását, és már túl késő volt bármin is változtatni. Megvoltak a tervei.

Orvosi asszisztensként dolgozott, és nem sok négynapos hétvégére számíthatott. Trevor pulykával készült az ünnepre, és meghívta őt magához. Steph is ott lesz, és mindketten izgatottan várták, hogy találkozzanak egy csinos új doktorral, aki nemrég került a klinikára.

Annie jól látta, mire vágyott valójában az anyja: egy családi fényképre, amelyet karácsonyi üdvözlőlapként szétküldhetnek majd, mint eddig minden évben. Ami Annie-t illette, őt akár rá is photoshopolhatják a fényképre. Nem volt szükség arra, hogy megváltoztassa a terveit, és főként nem most, amikor alig egy hétre voltak a hálaadástól.

Gabby, az unokatestvére Los Angelesbe repül hozzá az ünnepre. Mondjon le a Gabbyvel közös időről egy karácsonyi üdvözlőlap kedvéért? Erről szó sem lehet. Ezenkívül Annie-nek volt egy tizenkét centis sarkú, új, dizájner cipője és egy ruhája, ezeket akarta viselni, ha a lányokkal kimozdulnak a városba.

Az anyja még próbálkozott, próbált benne bűntudatot kelteni.

– Annie, kérlek…

– Mami, nem változtathatsz meg mindent az utolsó pillanatban. – Az órájára nézett, és magában felmordult. Ha még sokig folytatódik ez a beszélgetés, lekési a találkozót Stephfel, pedig jógaórára mennek.

– Eljön a bátyád is, Kellyvel és a kisbabával.

Ez volt az anyja legerősebb aduja? A bátyja? A kedvenc gyermek? Ebben az évben már kétszer látta Mike-ot és a családját.

– Ő is úgy tervezte, hogy karácsonykor itt lesz, emlékezz csak! – Mike volt az, aki miatt mindent meg kell változtatni. Nem volt igazságos, hogy a testvére terveihez kell igazodnia, és átszervezni az egész életét.

– Augusztus óta nem volt együtt a család.

Annie a fülére szorította a telefont, és egyre türelmetlenebb lett, miközben az anyja folytatta:

– Már rég nem láttad a kicsit. Tudod, hogy Bella már jár?

– Majd meglátogatom Bellát, ha karácsonykor hazamegyek. Útközben meg fogok állni Portlandben. – Annie tiltakozott. – Kérlek, mami! Ezt már megbeszéltük.

Annie telefonja megcsendült, jelezve, hogy SMS-t kapott. Kihangosította a telefont, és látta, hogy Steph egy szelfit küldött neki. Remekül festett a barátnője a bíborszínűre festett hajával. Csücsörített, mintha csókot küldene a telefonon.

Annie nevetett.

– Annie! Rajtam nevetsz?

– Nem, bocs, mami – mondta Annie, és elfojtotta a jókedvét. – Csak Steph küldött egy SMS-t.

– Annyira reméltem, hogy meggondolod magad!

– Sajnálom, mami, megtenném, ha lehetne, de egyszerűen lehetetlen. – Nos, hát éppenséggel megtehetné, de akkor tönkretenné a saját terveit. – Nem is fogok hiányozni neked – próbálta enyhíteni az anyja csalódását. – Téged majd leköt Kelly és a baba, a papa pedig minden idejét Mike-kal fogja tölteni. – Bella pedig lenyűgözi majd az egész családot, mind odavoltak az első unokáért. Igaz, ami igaz, Bella imádnivaló volt. Hihetetlen, hogy már jár!

– Ígérd meg, hogy nem gondolod meg magad a karácsonyt illetően! – kérlelte az anyja. Annie az előző évben dolgozott karácsonykor. Mivel pénzszűkében volt, kapott az alkalmon és a dupla bérezésen. A szüleinek fogalma sem volt arról, hogy mennyibe kerül Dél-Kaliforniában élni, és milyen nehéz kijönni a jövedelméből.

– Megígértem, hogy karácsonykor otthon leszek. – Gyűlölte, amikor az anyja kételkedett a szavában. Egyszer fordult elő, kanyarójárvány idején, hogy nem mehetett haza az ünnepekre, és az anyja ezt sosem bocsátotta meg neki.

– Sajnálom, hogy ennyit gyötörlek – mondta az anyja. – Csak csalódott vagyok.

– Tudom, és én is sajnálom, de Gabbyvel már elterveztük az egész hétvégét. Ha hamarabb tudtam volna, másképp rendezem el a dolgokat, de már túl késő. Már csak pár hét, és karácsonyra otthon leszek. Megvan a magam élete, ugye tudod.

Az anyja elgyötört sóhaja áthallatszott a telefonban is.

– Édesem, ne légy ilyen!

– Miért? Milyen vagyok?

– Makacs – vágott vissza az anyja. – A család az, ami számít. Tudom, hogy sok a dolgod, de apád és én öregszünk. Nem leszünk örökké veled, ugye tudod?

Annie nem hitte el, hogy az anyja ilyet mondott. Ez újfajta mélypont volt, az asszony igyekezett, hogy a lánya rosszul érezze magát, amikor arra emlékeztette Annie-t, hogy valamikor a jövőben meg fognak halni. Nevetséges, hiszen mindkét szülője egészséges volt, erejük teljében voltak. Annie az alsó ajkát harapdálta, hogy ne pirítson rá az anyjára, hogy milyen lehetetlen dolgokat beszél.

Az anyja láthatóan érzékelte, hogy túl messzire ment a bűntudatkeltéssel.

– Van egy ötletem – mondta gyorsan. – Hívd meg Trevort!

Az anyja nem értette, hogy Annie-t nem érdekelte Trevor. Egyszer-kétszer megemlítette otthon a nevét, és aztán hallgathatott. Ha meghívná Seattle-be, csak megerősítené a gondolatot, hogy van köztük valami. Trevor csak barát volt, és különben is Steph vetett rá szemet. Trevor és Annie között sosem volt semmilyen szikra. Annie azonban kedvelte a fiút, és a társaságában mindig remekül érezte magát. Nem mellesleg a fiú kiváló táncos volt, és a táncparketten nagy feltűnést keltettek.

– Kedveled őt, ugye?

– Mami, ő csak egy barátom, semmi több. És megfeledkeztél Gabbyről. Ő már megvette a jegyeit. Szerda kora délután kimegyek érte a Los Angeles-i repülőtérre. – Annie már legalább egy tucatszor, ha nem többször megemlítette az unokatestvére látogatását.

– Hát persze!

Az anyja még nem látta be, hogy mennyire észszerűtlen volt a kérése.

– Igazán sajnálom, mami, hogy csalódást okozok neked, de ebben az évben nem fog működni ez a családi hálaadás-összejövetel.

– Rendben van, drágaságom. Hiányolni fogunk!

– Mami, most már igazán mennem kell.

– Rendben, de van még valami. Nem akartam erről beszélni, mert azt hittem, hálaadáskor látlak, és szerettelek volna meglepni.

Késésben volt. Annie a hóna alá kapta a jógamatracát és a táskáját, és elindult a társasház bejárata felé.

– Apáddal átalakítottuk a konyhát. Új berendezést, gépeket és munkapultot vettünk, rá sem fogsz ismerni! – A szülei szerették az otthonukat, harminc évig takarékoskodtak, hogy felépítsék a Puget Soundra néző domboldalon a házukat. A kilátás lenyűgöző volt. Évekkel korábban megvették a telket, és utána szorgosan takarékoskodtak, áldozatokat hoztak, hogy felépíthessék álmaik otthonát.

– Ez nagyszerű, mami! Majd karácsonykor meglátom. Szeretlek!

– Én is szeretlek! Mielőtt elindulnál, az apád is szeretne köszönteni.

– De ő ugye nem akar meggyőzni a hálaadásról?

– Nem, te kis buta. – Átadhatta a készüléket, mert ezután Annie már az apja hangját hallotta.

– Hogy van az én doktor lányom? – kérdezte az apja. Azt szerette volna, ha Annie folytatja az orvosi tanulmányait.

– Nem vagyok orvos, papa. – Annie belefáradt az iskolába. Nagyon megviselte a szakítás egy egyetemi szerelmével, és le akarta zárni a dolgot. Nem folytatta a tanulmányait, hogy orvosi képesítést szerezzen, hanem beérte az orvosasszisztensi címmel.

– Majd egy napon… – mondta az apja. Úgy tűnt, nem hagy ki egyetlen alkalmat sem, hogy ne emlékeztesse Annie-t az egykori álmára, hogy gyógyítómunkát fog végezni. Amit nem értett meg, vagy amit láthatóan nem értékelt, az az volt, hogy Annie ugyan nem orvosként, de az egészségügyben dolgozott.

Beszélgetés közben Annie az órájára pillantott.

– Papa, szívesen beszélgetnék még, de találkozóm van egy barátnőmmel.

– Isten veled, kedvesem!

– Isten veled, papa!

Annie az utolsó pillanatban ért a tornateremhez, Steph már türelmetlenül várt rá. Együtt siettek be az órájukra. Utána Annie ezerszer jobban érezte magát, laza volt, és jókedvű.

Megálltak egy gyümölcslére egy bárban, és amikor Steph nem figyelt oda, Annie készített egy-két szelfit magukról, és tweetelte.

– Hadd lássam, látni akarom – tiltakozott Steph, és nevetett. – Olyan rossz vagy!

– Mind a ketten nagyon jól nézünk ki.

– Insta-jól?

Annie nevetett.

– Nekem olyannak tűnik – mondta, és elküldte Instagramon a képet, hogy Gabby is láthassa. Alig bírta kivárni a szerdát, Gabby érkezését. Már hetek óta vágyott erre az unokatestvér-találkozóra. Korban közel álltak egymáshoz, és egész életükben a legjobb barátok voltak. Gabby nemrég zárt le egy féléves kapcsolatot, és Annie elszánta magát, hogy mindent meg fog tenni, hogy feledtesse vele Geoffot. Kezdetnek egy hálaadás előtti partira gondolt, a kórházi barátaival, egy népszerű éjszakai klubban.

Hálaadás napjának reggelén Annie erős másnapossággal ébredt. Úgy érezte, mintha valaki a fejében egy nagy pörölyt lengetne, a szája meg olyan száraz volt, mint egy arizonai folyómeder. Ezen csak rontott az éjjeliszekrényén szünet nélkül csengő telefon. Odapillantva láthatta, hogy Sherry nénikéje, Gabby anyja hívja. Mi lehetett olyan fontos, hogy ilyen kora reggel a lányát hívja? Gabby a megérkezése után bejelentkezett az anyjánál. Annie azon volt, hogy átadja a telefont az unokatestvérének, aki megfordult, és morogva tiltakozott az ébresztő ellen.

Annie-nek alig sikerült kinyögnie egy hallót. A kezét a homlokára szorította, remélve, hogy ezzel megállítja a fejében az apró emberkéket, és majd felhagynak a kalapálással.

– Annie! – Sherry néni hangja elfúlt, mintha valaki kiszorította volna belőle a levegőt. – Ó, Annie… Annie!

Annie kiérezte a nénikéje hangjából a könnyeket, felült az ágyban, és megkérdezte:

– Sherry néni, Gabbyvel akarsz beszélni? Itt van.

– Nem… nem. Neked kell elmondanom…

– Elmondani mit?

A nagynénjéből feltört egy elcsukló hang.

Annie feszült volt, de mesterkélten nyugodt, halk hangon megkérdezte:

– Veled minden rendben van, Sherry néni? – Annie úgy érezte, komolyra fordult a beszélgetés, kihangosította a telefont, hogy Gabby is hallja.

Ekkor már az unokatestvére is felült, és az álmot dörzsölte ki a szeméből. Egymásra pillantottak, Annie megvonta a vállát, fogalma sem volt arról, hogy mi történhetett.

– És te… és te nem nézed a televíziót? – kérdezte a nénikéje, aki alig bírta kimondani a szavakat.

– Nem, Sherry néni. Az isten szerelmére mondd már meg végre, hogy mi történt! – Miközben beszélt, Annie fogta a távirányítót, és a huszonnégy órán át híreket sugárzó csatornát kereste. Először a Macy’s hálaadásnapi reklámját látta, ami semmit sem mondott neki.

A nagynénje válasz helyett zokogni kezdett.

– Annie, ez borzalmas… Nem is tudom… nem is tudom, hogy mondjam el neked…

Annie orvosasszisztensként gyakran találkozott válsághelyzetben lévő emberekkel.

– Végy nagy levegőt, számolj ötig, aztán végy még egy nagy levegőt, és kezdd a mondanivalódat az elején. – Arra gyanakodott, hogy valami történhetett Lyle-lal, azzal a férfival, akivel a nagynénje együtt járt az utolsó tizenöt évben. Ennek persze nem volt értelme, hiszen akkor Gabbyt hívta volna.

– Megpróbálom… – Sherry néni halkan számolt, nagy levegőt vett, úgy tett, ahogyan Annie javasolta. – A mamád… és a papád…

– Az anyám és az apám? – kérdezte izgatottan Annie.

– Meghívtak ma reggelire.

Annie anyja hálaadáskor mindig nagy jelentőséget tulajdonított a reggelinek, amelyre meghívott családtagokat és barátokat.

– Szerettem volna látni… Bellát, a kisbabát. – Sherry szavait meg-megszakította a zokogás, alig volt képes beszélni.

– Sherry néni – mondta halkan Annie. – Történt valami a szüleimmel?

A nagynénje nem reagált a kérdésre.

– Amikor már csak kétsaroknyira voltam… – folytatta ugyanolyan szaggatottan – a rendőrség… megállított.

– A rendőrség? – ismételte meg Annie, és a gondolatai kavarogtak. – Mit keresett ott a rendőrség?

– A rendőrök… lezárták az utat.

– Útlezárás? – Annie-nek nem tetszett, hogy a nénje szavait visszhangozza, de a nagynénje nem beszélt érthetően.

– Esett… és esett és esett.

– Nos, hát Seattle-ben ez gyakran megesik – tette hozzá türelmetlenül Annie. – Különösen az évnek ebben a szakában. – Seattle környéke híres volt a felhőszakadásairól. Annie többek között ezért is választotta Kaliforniát.

– Annie – zokogott hisztérikusan a nagynénje, és igyekezett levegőt venni a szavak között. – Te… te… nem érted. Eltűnt az egész domboldal… Egyszerűen eltűnt… és mindent… magával… sodort.

Gabby felszisszent a hír hallatán.

Annie lassan felállt az ágyból, az egyik kezét a homlokához szorította, a másikkal a telefont a fülére.

– Azt akarod mondani, hogy a szüleim háza lecsúszott a dombról?

– Igen – mondta Sherry néni, és felnyögött. – Az ő házuk… és… még húsz másik ház is.

Annie dermedten meredt a tévé képernyőjére. A hírfolyamot megszakították a friss hírek. Egy helikopter repült a víz felett, a felirat szerint a helyszín Puget Sound volt. A helikopter mutatta, hogy egy ház éppen darabjaira esik szét, és becsúszik a vízbe.

– Mama és papa? – kérdezte könyörgő hangon Annie, és a szíve hevesen vert az esemény komolyságának a hatására. – Nekik sikerült kimenekülniük?

– Én… én nem tudom.? Nem tudom, ez hogyan lett volna lehetséges. Mindenki azt mondja, hogy az egész olyan gyorsan történt… és kora reggel.?

Annie visszaroskadt az ágyára, kocsonyás lába nem tudta megtartani. Az egész teste reszketett.

– Milyen korán történt?

– A rendőr szerint… hajnali négy körül… Arra gondolnak, hogy a legtöbben még ágyban voltak. Minden előrejelzés, figyelmeztetés nélkül történt…

Annie mellkasa úgy összeszorult, hogy nem volt képes beszélni. Úgy látszott, hogy az egész családját magával sodorta egy sárlavina.

Az anyját.

Az apját.

A bátyját.

A sógornőjét.

És a kis unokahúgát.

Annie agya nem volt képes feldolgozni azt, amit a televízió mondott és mutatott. A nagynénje zokogása visszhangzott a fülében és a koponyája csontjai között.

– Annie? – szipogott a nagynéni. – Ott vagy? Mondj valamit!

– Itt vagyok – Annie-nek sikerült suttogva megszólalnia. Nagyokat lélegzett, igyekezett követni a saját tanácsait, ötig számolt, és újból nagy levegőt vett. Remélte, hogy ezzel a technikával le tudja győzni a pánikot, amely azzal fenyegette, hogy úrrá lesz rajta. – Azt hiszem… azt hiszem, olyan hamar oda kell utaznom, ahogyan csak tudok.

– Jó. Gabby majd… Bízd rá… a repülőút megszervezését.

– Úgy lesz. – Annie úgy gondolta, nyugodtnak tűnik, de a hangja nem az ő szokásos hangja volt. Úgy tűnt, mintha a szoba egy másik részéből érkezne. Az unokatestvére szorosan magához ölelte. – Tudj meg mindent, amit csak bírsz, még mielőtt odaérnék.

– Úgy lesz… megteszem… Meglátom, mit tudok kideríteni.

– Kell lenniük túlélőknek! – makacsolta meg magát Annie, és igyekezett pozitívan gondolkozni. Meg volt győződve arról, hogy a szülei találtak valamilyen menekülőutat. Hinni akart abban, hogy a szülei élnek, mert bármi más elfogadhatatlannak tűnt.

– Megteszem… amit csak tudok. Megígérem, de…

– De micsoda? – kérdezte Annie, és a hangja felerősödött.

– De… Annie… csak kevés a remény, hogy vannak túlélők. Annyira, de annyira sajnálom…

Annie és Gabby az ágy szélén ülve, egymást átölelve zokogtak. A televízió bemutatta, mi maradt, miután az egész domboldal a tengerbe csúszott. Az egyetlen még látható ház lassan csúszott bele a vízbe. A többit vagy teljesen betemette a földcsuszamlás, vagy már belecsúsztak az öböl vizébe.

MÁSODIK FEJEZET
Tizenhat hónappal később

Annie sosem érezte magát magányosabbnak. Arra gondolt, ez így helyes, hiszen egyedül volt. Egyetlen nap megsemmisítette az egész családját. Még most is, ennyi hónap elteltével nehezen volt képes ezt elhinni. Számolatlan alkalommal nyúlt a telefon után, hogy hazaszóljon, és akkor jutott az eszébe, hogy az anyja meghalt, eltemette a sár, a törmelék, a tengervíz, hogy megölte egy előre nem látható tragédia.

A sárlavináról szóló hírek betöltötték mind a helyi, mind az országos hírcsatornákat. Az összes nagyobb hálózat tudósítója megérkezett a helyszínre. Aztán pár nap elteltével egy újabb katasztrófa történt az ország egy másik részében, amely magának követelte a média figyelmét. Így a sárlavina híre elavult és elfelejtődött.

De ez nem állt Annie-re és azokra, akik elveszítették a családjukat és a barátaikat. Az ő életük örökre megváltozott, örökre viselte a tragédia bélyegét.

Az esemény után Annie eladta társasházi lakását, feladta a Los Angeles-i munkáját, és visszaköltözött Seattle-be, hogy a borzalmas következményekkel foglalkozzon. Meg kellett várni, amíg a mentőalakulatok megtalálják a holttesteket, azonosítják a családokat. Meg kellett szervezni a temetéseket, rendezni az ingatlannak (vagy annak, ami abból megmaradt) az ügyét. És ott voltak az ügyvédek, akik mindent megtettek, hogy a városra, az államra és az építőkre hárítsák a felelősséget. Valakinek fel kellett vállalnia a felelősséget, meg kellett fizetnie az árat a borzalmas tragédiáért, és kárpótolni a hátramaradottakat.

A hátramaradottak.

Annie annak érezte magát. Azon a napon a családjával kellett volna lennie. Velük együtt kellett volna meghalnia. Ahogy teltek a napok, azt kívánta, bárcsak így történt volna. Ezzel szemben Annie élt, bonyolult jogi ügyekbe keveredett, és minden, abból következő csúfságba. Mentálisan nem volt képes mindezzel megbirkózni, és lassan egy mély, sötét lyukba merült. A gyász és a bánat annyira lesújtotta, hogy nem volt biztos benne, sikerül-e újra a felszínre vergődnie. Hogyan lehetne valaha is olyan, mint a tragédia előtt?

Annie egy tanácsadóhoz fordult, aki szerint Annie a túlélők bűntudatától szenvedett. Talán erről volt szó. Annie nem tudta. Érzelmileg túl sokat követelt tőle, hogy ezzel foglalkozzon, hiszen véget nem érő napjait olyan sok minden töltötte ki. A tanácsadótól és a csoportfoglalkozásoktól számíthatott támogatásra, ezeken olyanok vettek részt, akik szintén elveszítették a szeretteiket. Ezek éles ellentétben álltak azokkal a találkozókkal, amelyeken ügyvédek és városi tisztségviselők jelentek meg.

Az első esztendő szinte egy ködben múlt el. A barátok és a maradék családja, Sherry néni és Gabby ellátták olvasnivalóval: a könyvek a gyásszal foglalkoztak, és a szeretett személyek halálával… A sok könyv képtelen volt lekötni Annie figyelmét. Nem arról volt szó, hogy nem igyekezett előrejutni. Hősies erőfeszítései azonban nem vezettek eredményhez. Órákon át szúdoku rejtvényeket fejtett. A számoknak volt értelme. Egy kis négyzetben minden világosan elrendeződött, tisztán, logikusan, mint egykor az életében.

De most nem ő irányította az életét, elmerült a gyász sarában, bár igyekezett kiásni onnan magát, mert úgy érezte, a sötétség csapdába ejti.

Nem volt jobb a következő négy hónap sem. Gabby mindent megtett, hogy bátorítsa és támogassa, de ő sem tudta biztosan, hogyan adja meg Annie-nek azt, amire szüksége van. Ebben rejlett a dolog lényege.

Annie-nek arra volt szüksége, hogy visszakapja a családját, ez azonban lehetetlen volt.

Fenntartotta a kapcsolatot a Los Angeles-i barátaival. Trevor és Steph időről időre felhívták, és Annie örömmel hallotta, hogy együtt járnak. A sárlavina egyéves évfordulóján elrepültek Seattle-be, hogy Annie-vel legyenek. Szeretetükről és támogatásukról biztosították, de hamar elutaztak, és Annie még lehangoltabb lett, mint a látogatásuk előtt. Nem kellett sok időnek eltelnie, hogy rájöjjön: a földcsuszamlás és a családja elvesztése megváltoztatta. Az emberek azt hitték, hogy Annie tizenkét hónap – egy év – után ismét olyan lesz, mint korábban. Az emberek, egyetlenegy ember, még Gabby sem értette meg, hogy a családja eltemetése nem olyasmi volt, amin Annie valaha is túl tud majd lépni.

Annie megtudta a tanácsadójától, hogy el kell fogadnia: egész életében vele marad a gyász. A tanácsadó biztosította afelől, hogy amit Annie érez, az normális. A veszteség fájdalma örökre vele marad, de idővel majd megtanul együtt élni ezzel.

Idővel megtanulja, hogyan kell újra felépíteni az életét a borzalmas veszteség után.

Idővel ismét egész lesz, bár soha többé nem lesz olyan, mint korábban. Annie készen állt, hogy elfogadja a valóságot. Az volt az igazság, hogy nem akart az lenni, aki korábban volt.

Éjszaka, amikor a legsebezhetőbb volt, amikor a gondolatok és a sajnálkozás megrohanták, Annie visszaemlékezett az anyjával folytatott utolsó beszélgetésére. Mintha az anyja megérezte volna a tragédiát, amikor megemlítette, hogy Annie jól tenné, ha velük töltené az idejét, mert egy napon a szülei meg fognak halni. Akkor egyikük sem gondolhatta, hogy ez a nap ilyen hamar be fog következni.

A sárlavina óta eltelt hónapokban úgy tűnt, mintha valaki a levegőben lógatta volna Annie-t a lábánál fogva egy magas helyről, kényszerítve arra, hogy megértse ezt az egészet. A napok viharos gyorsasággal teltek, és tizenhat hónap szinte észrevétlenül elmúlt. Tizenhat hónap – négyszáznyolcvanhat nap – egy pillantás alatt múlt el, és Annie egyetlen napra sem volt képes visszaemlékezni. A fejében minden összemosódott.

Azt beszélték, közel egy megállapodás. Egy megállapodás. Láthatóan ez fogja helyettesíteni a családját. A csekket letétbe helyezi majd egy bankban, és az majd megvigasztalja a veszteségéért. Ez ugye csak egy tréfa? Hogyan pótolhatná a szüleit, az egyetlen testvérét, a sógornőjét és a kicsike unokahúgát? Ez nem volt lehetséges. A családját nem pótolhatja semennyi készpénz, akármekkora is a kialkudott összeg.

– Annie? – Gabby ott ült vele szemben a Starbucksban, és igyekezett visszaterelni őt a beszélgetéshez.

Annie felpillantott a kávéjából, mosolyogni próbált, de még ehhez is több elszántságra lett volna szüksége, mint amivel rendelkezett.

– Nagyon letört vagy.

Kár erőlködni, Sherlock! Annie nemcsak éjjel, de nappal sem volt képes megszabadulni az anyjával folytatott utolsó beszélgetés emlékétől, ami mindig a fejében visszhangzott. Ez kísértette. Annie makacs volt, magába forduló, és nem foglalkozott a családjával. Akkoriban lehetetlennek tűnt, hogy megváltoztassa a terveit, és ne karácsonykor, hanem hálaadáskor látogasson haza. Visszatekintve, Annie most már bármit megadott volna azért, ha azon a napon a családjával lehetett volna. Akkor legalább megmenekült volna a borzalomtól és az ürességtől, amely azóta az életét jellemezte.

– Ugye tudod, Gabby, hogy antidepresszánsokon élek? – Nem tudta, mi mást tehetne, hogy átvészelje ezeket az időket. Talán tudat alatt nem is akarta, hogy javuljon a lelkiállapota. Kétségesnek tűnt, hogy fog-e valaha még mosolyogni. Tudta, hogy ez melodramatikusan hangzik, szappanoperába illő. De érezte, hogy az öröm, az igazi öröm már örökre elveszett számára. Az már ott hevert a sárban, a tenger mélyén, a családjával együtt. Annie úgy érezte, mintha az egész életét, saját magával együtt magával ragadta volna a sárlavina. Szívesebben halt volna meg az övéivel, mint hogy ebben az ürességben éljen.

– Milyen tanácsot kaptál ma a tanácsadónődtől? – kérdezte Gabby.

– Azt akarta, hogy idézzek fel valamit, egy helyet, ami boldoggá tett, még mielőtt mindez megtörtént volna.

– Te valamikor szerettél táncolni! – Gabby a levegőbe lendítette a karját, és rikkantott egyet. A Starbucksban mindenki feléjük nézett.

– Valamikor szerettem. – Annie beleivott a kávéjába, és megpróbált mosolyogni. Az elmúlt hónapokban szünet nélkül tanácsadói ülésekre járt, de nem érezte jobban magát. Figyelt, jegyzetelt, próbálkozott, de semmi sem segített rajta.

Gabby csak bámult rá, és a fejét rázta.

– Annie… Ki kell rángatnod magad a mostani helyzetedből. Te élsz. Tudod, hogy szeretlek. Bármit megtennék, hogy segíthessek rajtad, de már nem tudok mit mondani.

– Azt szeretnéd, ha elköltöznék. – Annie nem először hallotta ezt.

Rajta, menjen.

Tegyen úgy, mintha ez segítene.

Jó elméletnek tűnt, de ha elmegy, kihez és mihez fog ragaszkodni? A családja meghalt. Láthatóan ezt senki sem fogta fel. Nem maradt más rokona, mint a nagynénje és az unokatestvére, és nekik megvan a maguk élete. Bár őszintén törődtek vele, mégsem voltak a szülei.

Amikor Annie nem válaszolt, Gabby újra próbálkozott:

– Tudod-e, ez nem is olyan rossz ötlet.

– Micsoda? – kérdezte Annie.

– Amit a tanácsadód mondott arról, hogy találj egy helyet, ami boldogsággal tölt el – mondta az unokatestvére. – Találj egy helyet, ahová gondolatban vagy a valóságban is elmehetsz, és ahol boldog vagy.

Annie elgondolkozott.

– Egy helyet, ami boldogsággal tölt el? – suttogta. Ez nem lehet a táncparkett, gondolta. Talán egyszer az volt, de már többé nem az.

– Disneyland? – kérdezte Gabby komolytalanul. – Tízéves korunkban jártunk ott. Te tíz voltál, én kilenc.

– Nem – rázta meg a fejét Annie. Jó móka volt az a kiruccanás, de amikor egy kellemes helyre gondolt, nem ez bukkant fel az emlékeiben. Ami azt illeti, erről a kirándulásról teljesen megfeledkezett.

– Gondold csak végig! Miket csináltatok a családdal, hol voltatok boldogok? – kérdezte Gabby, és igyekezett segítőkész lenni.

Annie agya üres volt.

– Hogyan érezted magad, amikor lediplomáztál a főiskolán? Boldog nap volt?

– Igen. Annie megértette, mivel próbálkozik Gabby, de attól tartott, hogy így nem lehet rajta segíteni. Sokkal könnyebb volt visszasüllyedni a sötétségbe, amely betöltötte a szívét. A fény, az öröm hiánya már megszokottá vált. Immár ehhez a világhoz tartozott.

– És amikor Bella megszületett?

Bella… A könnyek azonnal elöntötték Annie szemét. Annak a drága kisgyermeknek ilyen szörnyű halált kellett halnia!

– Oké, nem volt valami okos dolog felemlegetni Bellát – ismerte be sajnálkozva Gabby.

Annie elmorzsolta az arcán a könnyeket.

Az unokatestvére újra próbálkozott.

– És mik a legkedvesebb emlékeid?

– Mivel kapcsolatban?

– Az életeddel. Az első csók, az első szerelem, bármi, ami feldob, ha rágondolsz.

Annie az érzései ellenére halványan elmosolyodott.

– Tizenkét éves voltam, amikor először csókolóztam.

– És mégis kivel?

– Adamnek hívták, és a tengerparton találkoztunk. – Annie családja minden augusztusban bérelt egy nyaralót a tengernél, hét pompás napot töltöttek ott el. Ezek voltak az év legboldogabb napjai, gyerekkora legboldogabb pillanatai.

– Mesélj a fiúról!

– Adam. – Évek óta nem gondolt a fiúra, és nem emlékezett a vezetéknevére sem. – Mike barátja volt.

– És csókolóztatok.

Annie bólintott.

– Együtt szaladtunk a tengerparton, sárkányt röptettünk, és annyit nevettünk, hogy alig bírtunk talpon maradni. Mike-nak valamiért vissza kellett mennie a házunkba, és kettesben maradtam Adammel. Kimerülten leroskadtunk a homokra, tartottuk a sárkányok madzagját, úgy vártuk Mike visszatértét. Akkor Adam váratlanul feltett egy kérdést, és amikor odafordultam, hogy válaszoljak, megcsókolt. – Amennyire vissza tudott emlékezni, a fiú csak odanyomta a száját az ő szájára, de Annie-nek ez volt az első csókja, amelyre emlékezett. A gondolat megmelengette a szívét.

– És? – faggatózott Gabby.

– És semmi. Ez volt az első csókom. Azt hiszem, neki is az első lehetett, mert utána céklavörössé vált.

– Megcsókolt még egyszer?

– Nem. Attól tartok, az a csók nagy csalódás lehetett neki, mert többé nem próbálkozott, legalábbis velem nem. Egyikünk sem beszélt többé róla. – Annie-t magával ragadták annak a nyárnak az emlékei, aztán felidézte a többi nyári emléket, az időket, amelyeket a családdal töltöttek a tengerparti kis házban. Ez volt az évnek az a hete, amikor Annie és Mike szinte sosem veszekedett, ez volt minden évben az a hét, amikor az egész család felszabadult volt, távol a felelősségtől és a gondoktól.

Annie elbúcsúzott Gabbytől, visszament a bérelt seattle-i lakásába, és az unokatestvérével folytatott beszélgetés járt a fejében. Mindig is szeretett a tengerparton. Szerette a homokos partra kicsapó habos tarajú hullámok moraját,?a nedves homok érzését a lábujjai között, a bátyjával közös nevetést. Az apjával a dagály által hátrahagyott tavacskákat keresték, az uszadék fából rakott tűzön pedig mályvacukrot sütöttek, és ő ott ült az anyja mellett. Szinte érezte a tűz illatát, miközben peregtek előtte ezek a jelenetek.

Éveken át minden nyáron felkeresték a tengerpartot, amíg csak Mike be nem fejezte a középiskolát, és munkát nem vállalt nyárra. Azután családként már nem tértek vissza. Annie a főiskolai évei elején egyszer visszament ugyanabba a városkába, miután szakított a barátjával.

A pontosság kedvéért: Davis szakított vele.

Annie akkor teljesen összetört. Davis volt az első szerelme, mindenben ő volt az első, és Annie úgy képzelte, örökre együtt maradnak. Úgy képzelte, a diploma után összeházasodnak, és boldogan élnek, amíg meg nem halnak. Borzasztó csapás volt, amikor Davis váratlanul kijelentette, hogy szerinte nem működik a kapcsolatuk.

Nem működik? És mióta? Annie tökéletesen elégedett volt, és Davis kijelentése lesújtotta.

A szakítás után vödörszám ontotta a könnyeket. Az sem segített, hogy alig egy hét múlva megtudta, hogy a fiú máris valaki mással jár. Eleinte nem értette, hogy tudott olyan gyorsan továbblépni. Annie nem akarta elhinni, hogy Davis megcsalta, de aztán szembe kellett néznie a csúf igazsággal, mert az volt az egyetlen lehetséges magyarázat. Visszagondolva megalázónak tartotta, hogy mennyit könyörgött a fiúnak, hogy gondolja meg magát, és dolgozzanak a kapcsolatukon. Annie hajlandó lett volna bármire, hogy olyan nő legyen, akire a fiú vágyott. Milyen ostoba volt! Milyen vak! Davis értékes dolgokat tanított meg neki önmagával kapcsolatban, ezeket alaposan megtanulta és komolyan vette. Többé már nem bízott meg mindenkiben, nem volt annyira naiv. Azóta sem adta oda a szívét senkinek sem, bár időnként randevúzott… legalábbis a tragédia bekövetkeztéig.

Miután Davis összetörte a szívét, Annie csak egy helyen talált vigaszra, Oceanside-ban, a tengerparton. Nem ezt tűzte ki úti célul, amikor beült a kocsijába. Minden határozott cél nélkül vezetett, sírt, zaklatott volt, meg volt győződve arról, hogy soha többé nem lesz szerelmes, és hogy minden elveszett.

Aznap valahogy mégis a tengerpartra vitt az útja. Órákon át ott ült egy darab uszadék fának támaszkodva. A könnyek elhomályosították a látását, a nyílt óceánt bámulta, és addig sírt, amíg már nem volt több könnye.

Az óceán moraja idővel megnyugtatta. Beszívta a sós tengeri levegőt, és lassan átjárta a béke. Talán a partot csapkodó hullámok ritmusa hatott rá. Vagy a feje felett köröző tengeri sirályok sikolyai, amelyeket a szél sodort magával. Gyerekek futottak el mellette, kamaszok robogókat vezettek. Ezek az órák úgy megnyugtatták, mint addig még semmi.

Annie a fatörzsnek támaszkodva sötétedésig ott ült. Amikor leszállt az éj, az eget bámulta, lenyűgözte a csillagok sokasága, lehetetlen lett volna megszámlálni, annyi csillag ragyogott az égen. Gyerekként sosem figyelt fel a csillagok tömegére.

Elaludt, és pár óra múlva dideregve ébredt. Visszament a kocsijához, és az éjszaka közepén hazavezetett. Attól kezdve nem foglalkozott többet Davisszel, és megszűnt közöttük minden kapcsolat. Úgy döntött, nem tanul tovább, nem lesz orvos, csak asszisztens.

A tenger megtette bűvös hatását.

Annie kihúzta magát, hirtelen ráébredt valamire. Talán a tenger újból képes megtenni ezt vele.

Talán rátalál a békére az óceánnál. Természetesen a családja elvesztése nem volt összehasonlítható a Davisszel való szakítással. Tudta, hogy többre lesz szüksége, mint a hullámok játékára, hogy ez alkalommal is nyugalomra találjon. A tengernél a kis házikó volt azonban az egyetlen hely, amelyre úgy emlékezett, hogy ott tökéletesen boldog volt. Nem tudta, rátalál-e valaha is arra a békére, de elszánta magát, hogy megpróbálja.

HARMADIK FEJEZET

Másnap reggel Annie becsomagolt egy kis útitáskát, és olyan elszántsággal, amilyet nem érzett az óta a végzetes hálaadás óta, beült a kocsijába. Arra az esetre, ha Gabby vagy a nénikéje aggódnának a távozása miatt, küldött egy SMS-t a kuzinjának.

„Úton vagyok a hely felé, ahol boldog voltam.”

Nem kellett sokáig várnia a válaszra.

„És az hol van?”

„Az óceánnál.”

Nem volt nagy forgalom, az út három órát vett igénybe. Annie megérkezett, és leparkolt a tengerparton. Kiszállt, átölelte önmagát, és teleszívta a tüdejét a friss sós levegővel. Nemsokára nyugalom árasztotta el. Elsőre nem is ismerte fel.

Olyan furcsának tűnt.

Más volt.

Nem a megszokott.

Lehunyta a szemét, belélegezte a nyugalmat, addig tartotta vissza a levegőt, amíg a tüdeje nem tiltakozott. Akkor lassan kifújta, és hallgatta a kitartó hullámverést, amely egybeesett az érverésével. Megkordult a gyomra, eszébe jutott, hogy aznap még nem evett semmit. Az elmúlt tizenhat hónap során lefogyott, nem volt étvágya.

A telefonja üzenet érkezését jelezte, Sherry néni volt, akinek Gabby bizonyára elmondta, hogy mit tett.

„Rendben vagy?”

„Aha. Oceanside-ban töltöm az éjszakát.”

A nagynénje túlságosan aggódott miatta.

Visszatérve az autójához, megpillantott egy nagy testű kutyát, amely egy bottal a szájában felé loholt. Annie a kutyát látva fél térdre ereszkedett, és az eb elé pottyantotta a homokba a fadarabot. A lány megveregette az állat fejét, mosolygott, a kutya pedig csillogó barna szemmel feltekintett rá. Úgy festett, mintha egész nap csak erre a pillanatra várt volna.

– Fogadok, azt szeretnéd, hogy dobjam el neked ezt a botot…

A kutya szeméből rajongás sugárzott.

Annie kedvesen rámosolygott. Megragadta a botot, felkészült arra, hogy elhajítsa, amikor észrevett egy nem túl messze álldogáló férfit. Magas volt. Magasabb mindenkinél, akit csak ismert, lehetett vagy kétszáztíz centi. Dzsekit, farmert és csizmát viselt. Sötét hajúnak látszott, az arcvonásait nem látta jól ilyen távolságból. Észrevette azonban, hogy erősen figyeli őt, félrebillentett fejjel próbálta kitalálni, kicsoda ő és hová való.

Nem indult el a lány felé. Annie feltételezte, hogy a kutya hozzá tartozik. Elhajította a botot a férfi felé. Az állat fürgén utánavetette magát, a nyelve kilógott a szája sarkából, ahogy futott a parton, felverve a homokot.

Ahogyan Annie gondolta, a kutya odafutott a távolban álló férfihoz.

Ők ketten hosszú percekig egymást bámulták, a végén Annie kényelmetlenül érezte magát, megfordult, és visszament a kocsijához.

Nem keresett éttermet, de rábukkant egy Bean There nevű kis kávézóra, és rendelt egy lattét. A pult mögött egy tizenéves lány vette fel a rendelést, és félénken mosolygott. A névkártyáján a BRITT név szerepelt.

Annie a lattét magával vitte, elindult lefelé, és nézegette a boltok kirakatait. Látta, hogy még mindig működik a sós vizes karamellt árusító üzlet. Emlékezett rá, hogy Mike kiszedte belőle a medvecukordarabokat, kettőt-hármat is a szájába tömött, és a fekete folyadék lecsorgott a szája két sarkán. Nagyon élvezte, hogy a húga undorodott ettől. Annie-nek rettentően hiányzott a bátyja, igyekezett maga mögött hagyni az édességboltot.

Még mindig működött a sárkányokat áruló üzlet is. A bolt nagyobb volt annál, mint amire emlékezett, és a sárkányok szerkezete az idővel csak bonyolultabb lett. A pult mögött álló fiatalember felpillantott, és rámosolygott az elhaladó Annie-re. Annie visszamosolygott, és felidézte magában a nagyszerű időket, amikor a család összeszerelte és röptette a sárkányokat.

A fagylaltárus is a régi helyén volt. Mindig remekül ment az üzlete. A nyaralás alatt az apjuk minden este elvitte fagylaltozni a családot. Annie minden alkalommal más és más ízűt választott, mert elhatározta, hogy mindegyiket kipróbálja. Ezt a célt sosem érte el, mert a kedvence a karamell és a pekándió volt, és nem volt képes erről lemondani, mindig rendelt ebből is.

A fagylaltozó mögött egy nagy kőfal állt, amelyet teljes egészében kitöltött egy hatalmas falfestmény. A kép az óceán partját ábrázolta, a hullámok olyan élethűek voltak, mintha bármely pillanatban kicsaphatnának rá. A kék égen pattogatott kukorica formájú felhők között sokszínű sárkányok repdestek. Olyan vonzó volt a jelenet, hogy Annie alig tudott megválni tőle. Akárki is készítette a festményt, nagyon tehetséges lehet. A képet tanulmányozva Annie észrevett egy kamasz leányt, akinek vöröses haja egyetlen fonatban omlott a vállára. A hajszín hasonlított az övére, és egykor ő is viselte így a haját. Furcsa, de olyan volt, mintha egy önmagáról készült képet látott volna. Hosszan elnézte azt a gondtalan fiatal lányt.

Kereste, de nem találta a művész nevét. Szerette volna tudni, hogy olyasvalaki-e, akivel a nyaralásaik alatt találkozhatott. Pár perc múlva továbbment, és arra gondolt, a falfestmény talán egyfajta jel volt, hogy Oceanside a neki megfelelő hely. Ebben a kisvároskában talán megkönnyebbülésre és békére találhat.

Továbbhaladva elért a számára legismerősebb utcába, itt állt a házikó, amelyet egykor a családja bérelt. Gondolkozás nélkül elindult abba az irányba.

Tíz perccel később megállt, a szívverése felgyorsult. A ház még ott állt. Sokkal kisebb volt annál, mint amire emlékezett. Valamikor talán ez volt a garázs a főépület mögött, amely nagy, kétszintes építmény volt, tágas központi verandával, zsalugáterekkel. A festék lekopott mind a főépületről, mind a házikóról, és a házikó verandáján is nyomot hagytak az évek.

Tengerparti menedék.

Ez az a hely, ahol a legboldogabb napjait töltötte a családjával. Megtalálta a visszautat. Megtalálta a helyet, ahol egykor boldog volt.