Impresszum

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2024 novum publishing

ISBN Könyv: 978-3-99130-506-4

ISBN e-book: 978-3-99130-507-1

Lektor: Sósné Karácsonyi Mária

Borítókép: Brunszkó László

Borítóterv, layout & szedés: novum publishing

www.novumpublishing.hu

Bevezetés

Kaptam három mondatot, hogy folytassam, ha tudom –
folytattam, ez a könyv lett belőle.

És még mindig folytatom…

Hava Istvánt eddig elsősorban onnan ismertük, hogy kiváló sörök kerültek ki a keze alól, ezúttal azonban a tollat forgatta sikerrel. Pontosabban, a klaviatúra billentyűzetén játszottak az ujjai. Nem megrendelésre válaszolt, nem programot szervezett, nem reklámszöveget fogalmazott, hanem regényt írt.

Vitathatatlan, hogy a 21. század világában egyre ritkább, hogy valaki több területen is tudjon érdemben alkotni, de István – a rá jellemző konoksággal – erre is rácáfol. Jelen írás első számú hőse Patrik, hiszen ő maga meséli el viselt dolgait. Ahogy a szerző, úgy Patrik is a maga útját járja, nehezen hagyja magát letéríteni az általa helyesnek vélt ösvényről. Annál érdekesebb felvetés, hogy az események hosszas és szövevényes láncolata vajon mennyiben táplálkozik az író személyes élményeiből. Mindez persze inkább csak érdekesség.

Az viszont tény, hogy Patrik kalandjai könnyedén ragadják magukkal az olvasót. A feszes tempójú, gazdag szókincsű, sűrű szöveg mondatai gördülékenyen állnak össze egyetlen hatalmas, összefüggő szövegtömbbé, monolitszerű textussá. A történetszövés dinamikája kiemelkedő, lendülete könnyedén ejti foglyul azt, aki belelapoz, belepillant, lényegében bármelyik oldalon.

Aki ismeri a szerzőt, tudja, hogy nem szenved hiányt önbizalomban, határozott elvek és szilárd elképzelések mentén éli életét. Úgy is lehetne mondani, nem könnyű ember. Ez a magabiztosság tükröződik, sőt árad szövegformázásában is. Elsőkönyves szerzőnél ritka ez a határozottság.

Amíg írt, soha nem éreztem benne a kételyt, hogy értéket alkot, ugyanakkor nem érezte méltóságon alulinak véleményt, kritikát kérni, sőt szinte kicsikarni, hogy azokat is kiaknázhassa a rá jellemző maximalizmus jegyében.

A kötet megszületését ugyanis semmi más nem motiválta, mint az alkotás vágya, az írásra való belső késztetés. Nem a dicsőség, nem a pénz, hanem az alkotás öröme. Személyisége mellett ez tette szabad alkotóvá Hava Istvánt, aki nem akart semminek és senkinek megfelelni, és ez a szabadságértelmezés ragadható meg Patrik összetett személyiségében is. Úgy írt tehát a szerző, ahogy a söreit főzi: teljesen ön azonos maradt íróként is sörfőző önmagával.

Ha mindezek mellett figyelembe vesszük, hogy Patrik életének fordulatai több országhoz tapadnak, számos érdekes és árnyalt karakter teszi színesebbé, a 19. század és a korábbi irodalom eposzaiban és regényeiben előforduló, úgynevezett pihentető epizódokat pedig nyomokban sem tartalmaz a szöveg, nem kérdés, hogy meglehetősen fordulatos könyv vár az olvasóra.

Arra az olvasóra, akinek jó szívvel javaslom Hava István első könyvét. Első, mert Patrik kalandjai, ahogy sejteni lehet a regény utolsó mondataiból, nem érnek véget. Sőt, most kezdődnek majd el igazán.

To be continued…

Rétság, 2023. október 21.

Katona Csaba

történész

Hosszan várakozott a checking pultnál. Az utazás izgalma most is magával ragadta. A beszállókártyát már régen előkészítette – még a büfében, amikor sört rendelt az ebédjéhez.

A sör rendelése mindig – bár apróságnak tűnik, hisz’csak egy ital, mellyel épp leöblíti az utolsó falatok ízét – fontos volt számára. Lezárása volt egy kulináris élménynek. Igen, élménynek, mert erre törekedett egész életében. Élményeket gyűjteni, megélni, élni. Élményeket, melyek feltöltik testét, lelkét, melyek új inspirációkat adnak, tovább viszik az úton. Mert úton lenni – ez az élet értelme, ezt valahogy Kerouac nélkül is érezte, a zsigereiben volt. Szeretett egy pohár sör mellett gondolkodni.

Na persze!

Gondolkodni, átgondolni, felidézni a múltat, pillanatokat, illatokat. Vagy akár csak egy szemvillanást, egy kacagást, egy mozdulatot. Ezek gyakran előfordultak vele, de egy jó étel, no meg az első korty sör zamata után mégiscsak más. Ilyenkor többnyire kellemes emlékek tódultak fel valahonnan mélyről. Ezt maga sem értette; talán a tudatalattija játszott csak vele.

A tudatalattija, mely mindig megoldotta a problémáit, mutatta az utat, mint a világítótorony fénycsóvája a viharos tengeren. Erre ne gyere, kerülj ki, itt alattomos sziklák vannak, itt a hullámsír vár rád. Nyilván azt is villoghatták a fények: erre gyere, mögöttem már nyugodt a tenger, biztonságban megpihenhetsz. Eddig valahogy érezte a fénycsóvák jelentését.

Jó döntéseket hozott.

Többnyire igen.

Néha meg nem.

Mert ilyen is előfordult már vele. Dönthetett volna jobban is.

Most biztos volt a döntésben, és lassan emelte fel a poharat, nézte a habkoronát. A koronában– bár csak habból van – rengeteg tartalom rejlik. Szem előtt van, mindenki láthatja, de csak kevesen értik a nyelvét. Beszél, sugározza az információkat – persze csak azoknak, akik értenek a nyelvén.

Akárcsak a tenger, a hullámok, ahogy újra meg újramossák, törlik a partot: mindig ugyanaz, de sosem ugyanúgy.

Az első korty a sörből eszébe juttatta a tengert, azt a pici, világtól elzárt öblöt. A meredek parton megbúvó, apró házakat. Azt a hihetetlen nyugalmat, mely abban a pillanatban megszállta, ahogy megpillantotta az aprócska mólóhoz kikötött, lágyan ringatózó halászcsónakokat. Szinte hallotta, miként koccannak egymáshoz a fabordáik, ahogy a tenger hullámai finoman nyaldossák a part szikláit, a móló köveit. Eszébe jutott, hogy a felkelő Nap sugarai a hullámok hátán megtörve a szemével játszottak. Vakították. Az első pillanatokban nem is látta pontosan a tájat, az öblöt, a házakat. Inkább csak érezte: megérkezett, mindig is ide vágyott.

A szemkáprázat múlásával látta meg a lányt. Vagyis csak sejtette, hogy a szikrázó sugarak játéka egy ember körvonalain törik meg. Kora hajnalban, a mólón? Ki lehet? Biztosan egy halász készül az este kirakott halászhálók felszedésére. De az alak szinte mozdulatlan volt.

Csak állt. Egy halász, aki mozdulatlanul állva üdvözölné a Nap első sugarait?

Áldást kér, imádkozik, hogy bőséges legyen végre a mai fogás? Hemingway – talán Az öreg halász és a tenger is így született? Csak állt a halász, és imádkozott.

Annyira valószínűtlen, mégis magával ragadó volt a látvány. Egy imádkozó halász.

Bevillant egy kép. Ilyet már látott. Vagyis inkább hasonlót.

Messze innen. Nagyon messze, keleten, Tibetben. Egy lámát látott így először. Ilyen helyzetben. Csak állt. Mozdulatlan. A hágó mögül felkelő Nap sugaraira várva, arcával itta az éltető fényt. De mit csinál egy láma itt, a szelíd hullámokkal körülölelt mólón?

Teljes képzavar – nem értette.

Tadasana.

Ez az!– villant be. Hisz’ ez a tadasana. Még jobban összezavarodott. Egy imádkozó halász vagy egy jógázó láma a hajnali napsugárban fürödve, itt, az aprócska mólón?

Bármelyik is, valószínűtlen a kép.

Aztán megmoccant az alak. Az ég felé nyújtotta kezeit. Lassan, finoman. Egy halász biztosan nem tenne ilyet. Egy láma igen. De talán nem ilyen kecsesen, ilyen finoman.

A felismerés, mint a vakító fénysugár, szinte bántóan élesen hasított az agyába.

De hisz’az alak egy nő!

Egy jógázó nő, aki most épp az Urdhva Hastasana pózt vette fel. A kelő nap sugarai körülölelték karcsú testét, szinte simogatták, becézgették egymást. A sugarak a lányt, a lány sugarakat. Csak nézte, szinte lélegzetet sem véve, nehogy valami megtörje a varázst. Szinte megállt az idő is. Szemei mohón itták a látványt, agya receptorai minden pillanatot rögzítettek. Mélyen, hogy örökre beégjen a kép. A tudatalattijának szüksége lesz még rá. Erről mit sem tudva gyönyörködött a látványban.

A lány előrehajolt – igen, ez az Uttanasana. Ezt a pózt is ismerte, nem csak a jógából. Képzelete itt elszabadult. Képek villantak be múltjából: arcok, illatok, pózok, vad szeretkezések, vagy épp finom szerelmezések.

Valami visszarántotta a képzelet világából, vissza a földre, vissza a jógázó lányhoz, vissza a tengerpart kemény köveihez. Éles fájdalom hasított a térdeibe. Arra eszmélt, bár szeretne, de nem tud felállni. Köveken térdelt – most vette csak észre, milyen éles köveken. A fájdalom kitisztította agyát. Nem látta a lányt. Eltűnt.

De hova?

De mikor?

De miért?

Kérdések.

Már megint a kérdések. Nem szerette a megválaszolatlan kérdéseket. Sosem. Most különösen nem. Lehet, csak képzelete játszott vele, csak álom volt?

Ha álom, akkor folytatni akarja; muszáj, egy álom nem érhet így véget!

A térdében nyilalló fájdalom jelezte, ez bizony nem álom. Ott a tenger, a móló, itt a sziklák.

És egy kék szempár. Pont előtte. Az arcot nem is érzékelte, csak a szemek szikrázó tekintetét, melyek az agyáig hasítottak. Kérdőn.

– Te ki vagy, és mit csinálsz itt?

Érezte a ki nem mondott kérdéseket.

Kérdéseket, melyeket nem szeretett megválaszolatlanul. Most rajta van a sor, neki kellene válaszolni, tudta, de úgy érezte, kiszáradt a torka, képtelen egy hangot is kipréselni rajta.

Lassan elszakadt a tekintete a lányétól, felfedezte arcát. Az ajkai. Mint az érett málnaszem: piros, feszes, de mégis puha, csak arra vár, hogy beleharapjanak.

Az ajkak megmozdultak, és egy bársonyos női hang azt mondta:

– Marcia vagyok. Téged hogy hívnak?

Az ajkak, a külvilág elmosódott, minden valahogy elhalványodott, minden más megszűnt létezni: fények, árnyak, zajok, zörejek.

Csak az ajkak.

Megbabonázták.

Az íve, a teltsége, málnapirossága.

Ahogy finoman mozogva formálták a szavakat, próbálta leolvasni róluk, de valami zavart érzett. Az ajkak mozgása és a fülébe jutó hanghullámok mintha nem lennének szinkronban. Mintha a hang tónusa sem teljesen Marcia bársonyos orgánuma lenne.

És már másodszor hallja udvarias, de érezhetően feszültebb, határozottabb hangszínnel:

– Sir, please have your ticket!

Egy pillanat alatt megtört a varázs, az álom véget ért. Meddig tarthatott?

Lehet, csak egy szempillantásig, vagy hosszú percekig… ezt már sohasem fogja megtudni.

Eltűnt Marcia, eltűnt a tengerpart, eltűntek a hegyek, eltűnt minden, mi a lelkét ringatta, simogatta.

Ha a pultnál álló lány kérdő és kissé sürgető tekintete, határozott, kérő kézmozdulata még nem is térítette volna vissza a valós világba, a háttérben megmoccanó, hatalmas termetű alak végleg felébresztette révedezéséből.

A napfény egy pillanatra megcsillant az alak feszülő mellkasán, a Security feliratú jelvényen.

A biztonsági őr két lépéssel a pult mellé lépett, és mély hangján csak ennyit kérdezett:

– Is there a problem?

Érezte, hogy most, ebben a pillanatban kell döntenie.

Vagy átadja a beszállókártyáját és felszáll a gépre, és lehet, hogy ezzel örökre elfelejthet mindent: Marciát, a perzselő tekintetét, ölelő karjainak reszkető szorítását, a féktelen tengerparti szerelmezéseket, nem hallja többet csengő kacagását, nem érzi forró leheletét mellkasán egy szenvedélyes éjszaka után. És nem csodálhatja finom mozdulatait, ahogy a felkelő Napot köszönti a pici, hullám- verte mólón, ahol először látta meg.

Ha felszáll, ez már csak álom marad.

Emlékké válik, mely idővel lassan, de folyamatosan halványul, megkopik, a múltba vész.

Ha felszáll.

– Excuse me, please!

Mintha a saját hangját hallotta volna. A kártyát átadta, a málna ajkak, a bársonyos hang válasza:

– Enjoy your trip!

Az álom elillant, lábai megmozdultak, mintha önálló életre keltek volna a kék vászon Tommy Hilfigerek.

Az is lehet, csak fáztak kissé, megunták a tétlenséget, és ők döntöttek.

Menni kell, indulni kell.

Borzongás futott végig rajta: most jutott csak eszébe, hogy biztos – bár egy hosszú ujjú ing adhat némi meleget, de alatta csak egy fehér póló fedi napbarnított bőrét, meg a térdig érő nadrág, zokni nélküli vászoncipő – ez a legpraktikusabb öltözet?

Itt még igen, na de ahova indul?

Kanada, Niagara Falls.

Muszáj felszállnia a gépre, nem maradhat most itt Marcia mellett, de vissza fog jönni, mert vissza kell jönnie – csak ez járt a fejében, miközben elindult a folyosón.

Valami miatt, okát nem tudta, Kanada mindig is egy szimpatikus ország volt számára. Amiket olvasott, látott eddig róla, azzá tették. Az valahogy természetes volt, hogy jéghokiban csakis Kanadának drukkolt, Wayne Gretzky egy élő isten volt, a legnagyobb hokis a világon – és ezt nem csak Patrik gondolta így. Van egy híres mondata – melyről azért utóbb kiderült, bár Gretzky mondta, de nem Wayne, hanem az apja: „Ne oda korcsolyázz, ahol a korong van, hanem oda, ahova majd érkezik”. Ez a jéghokiban is igaz lehet, de ez egy nagyon fontos üzenet lehet egy átlagember életében is.

Patrik számára ez azt jelentette: gondolkozz, mit akarsz elérni, mi a célod, hova akarsz eljutni. És ne csak egy lépést tervezz, hanem bátran többet. És nem árt, ha van egy „b” terved is, esetleg egy „c” sem árt – persze csak talonban, de néha jól jöhet. Nagyon ritkán jutott el élete során a „b” tervig, a „c”-ig talán sosem. Ez persze nem azt jelentette, hogy mindig mindent tökéletesen eltervezett, és a terveket mindig tökéletesen valósította meg.

Nem.

Amint megszületett az elképzelése és elindult a folyamat, a tudatalattija nyugodtan hátradőlhetett volna egy kényelmes fotelban – feltéve, ha lenne neki olyan –, mert tudhatta, hogy neki innen kezdve sok dolga már nem lesz.

Patrik, ha elindul az úton, akkor el is fogja érni a célját. Ha épp nem talál, vagy nincs is út, akkor majd csinál. Anno Hannibál is hasonlóképp gondolkodott.

Az útkészítés viszont néha kanyarokkal jár, néha még vargabetűk is vannak benne. A rugalmasság, a rögtönzés, az adott helyzethez való mielőbbi alkalmazkodás – ezek mind-mind nagyon fontos elemek; aki ezzel tisztában van, és jól is használja őket, eléri célját.

Patrik eddig mindig elérte, amit akart.

Szinte mindig.

Kivételek mindig is vannak, de ezt inkább úgy fogta fel, hogy a célját még nem érte el. Nem tett le róla, de a sors most nem akarja, hogy a terve valóra váljon.

Megvalósul – ez nem is kérdés –, máskor. Amikor majd eljön az ideje.

Kanada – na, ezzel kapcsolatban semmi terve nem volt.

Váratlanul érte Peter telefonja, hogy valami fontos ügyben kellene beszélniük.

Amikor fogadta a hívását, épp a vacsorájukra vártak a Τα Μπάνια tengerparti étteremben. Pontosabban akkor épp egyedül volt, Marcia elment kezet mosni – a nők mindig csak kezet mosni mennek –, ekkor jelezte a telefonja, hogy bejövő hívása van. Megszokta, ha társasággal van, vagy pl. étteremben, a telefont mindig lenémítja.

A kijelzőn Peter vigyorgó fejét látta. Hirtelen nem is értette, hogy mit keres Peter Paphoson – egyáltalán hogy került Ciprusra?

Aztán persze rájött, Peter bárhol lehetett a világon, akárhonnan is hívhatta, akár Ciprusról is, de ez nem valószínű. Mint kiderült, Peter Brüsszelben volt.

– Hát te? – így fogadta a hívást.

Meglepődésében még csak nem is köszönt. Peter is zavarban volt kissé; érezte ő is, hogy a korábbi szinte testvéri, meg félig-meddig rokoni kapcsolatuk a pár év szünet alatt kissé megroggyant. Meg hát Barbara… fájó pont volt mindkettőjüknek. Igazán sosem beszélték ki vagy meg, a történteket, kiben milyen sebet ejtett, milyen nyomot hagyott.

Most viszont végre beszéltek.

Még akkor is, amikor Marcia visszaérkezett a kézmosásból. Hallotta, hogy Patrik idegen nyelven beszél, és látta, érezte, hogy az most fontosabb, mint ő, vagy a közben megérkező vacsora.

Patrik ritkán és keveset szólt a telefonba, de a tekintete egyre felhősebb lett. Marciától elnézést kérve kiment a terasz elé, közvetlenül a partra, az épp lenyugvó Napot nézve telefonált.

Marcia érezte, ez a hívás az ő életére is hatással lesz, és nem biztos, hogy ő ennek örülni fog.

Patrik mondatai – bár igyekezett halkan, visszafogottan beszélni – egyre ingerültebbé váltak. A lány várt – mást nem is nagyon tehetett volna, annyira már megismerte Patrikot, hogy tudta, ez tényleg fontos hívás, ez most egy komoly beszélgetés.

Talán sokkal nagyobb horderejű, mint azt el tudja képzelni. Ha nem az lenne, Patrik nem hagyta volna ott az asztalnál. Félve várta a telefonhívás végét, rossz előérzete volt.

Amikor Patrik befejezte a beszélgetést, a tenger felé fordulva állt, tán’ egy percig is – lehet, hogy a Nap utolsó sugaraitól búcsúzott – aztán visszament az asztalhoz, és szótlanul ült le.

Marcia várt; érezte, most nem szabad kérdeznie, meg kell várnia, míg Patrik magától elmondja, mi történt, mi volt ez a beszélgetés. Azt sem tudta, hogy ki kezdeményezte a hívást, de hogy fontos volt, az nem is volt kérdés. Várt. Mást úgysem tehetett.

– El kell mennem, már holnap – mondta Patrik, egyenesen a lány szemébe nézve. – Kanadába, és nem tudom, mikor tudok visszajönni. Vissza akarok, vissza fogok jönni. Hozzád. Ezt tudnod kell! Ezt érezned kell. Nekem ott az otthonom, ahol te vagy.

Marcia érezte, hogy Patrik valami hasonlót fog mondani, de a szavak hallatán összeszorult a gyomra – egyedül marad.

Megint.

Pontosabban az apjával ketten.

Ők maradtak – egymásnak. Antun és ő.

Valamikor mennyire boldog család voltak! Imádta a két bátyját, és az anyját – drága Mam, ez volt az első szava, és ez így is maradt, sosem nevezte másképp. És ennek Mam is nagyon örült.

Félve nevelte, óvta volna mindentől – egy anya már csak ilyen –, na de ott volt a két bátyja. Hát ők nem óvták. Sőt. Sokszor próbára tették: egy lány ezt úgysem tudja, vagy nem meri megcsinálni.

Egy lány!? Egy lány talán nem, de ő Marcia volt. És Marcia mindig megcsinálta. Sőt, néha túl is szárnyalta a bátyjait. Magasabbra mászott, mint a két fiú. Danylko – az idősebbik testvére – sokszor mondta: „ennyi”. Ez mindig a versengés végét jelentette. Neki.

De nem Marciának! Neki ez felhívás volt: gyerünk, még tovább, még mélyebbre, még magasabbra. Őt nem lehetett megállítani egy „ennyi”-vel. Persze nem mindig lett happy end – például amikor egy balul sikerült ugrás után nem tudott megkapaszkodni a sziklában, és estében Josipot – a fiatalabbik bátyját – is magával sodorta. Pontosabban a fejére esett. Aztán mindketten a tengerbe. Mindkettőjüket Danylko húzta ki.

Neki a bokája tört, Josipnak az egyik nyakcsigolyája repedt meg. Sokáig kellett nyakmerevítőt hordania. Mennyit cikizték a barátai szegényt, hogy Isten nem bottal, hanem Marciával ver, meg hogy ő nem tökkelütött, hanem Marciával ütött lett.

Ez a szerencsétlen mozdulat, meg a következményei nagyon megviselték Marciát.

Az ő hibája volt, ő volt béna, ilyen nem fordulhatott elő többé. Még ügyesebbnek kellett lennie. Többször nem fordult elő, hogy valahonnan leesett volna.

Egy barlang járatába beszorulni, az nem leesés. Az más.

Azt gondolta, hogy ő ott simán át fog férni. Hiába mondták a fiúk, hogy itt a vége, induljanak vissza, ő tudta, vagyis sejtette, érezte, hogy van tovább is az a barlang. Izgatta az a sötét lyuk. Öt fiúval barlangásztak, nagy dolog volt, hogy ő velük mehetett. Danylko volt a vezér – ki más.

A végén ő mondta: Ennyi. Indulás vissza. El is indult mindenki vissza. Ő is. Csak ő vissza, a barlangba. A fiúk nem vették észre, vagy ha igen, tudták, hogy ő mindig lemarad, bámészkodik egy kicsit: lepkét, bogarat, madarat, fát, füvet, de igazából bármit képes volt megcsodálni.

Na meg vannak dolgok, melyeket egy lány nem tesz meg egy csapat fiú előtt. Pláne egy olyan lány, akin egyébként már mutatkoztak a nővé válás jellegzetes jegyei.

Egyre gyakrabban vette észre, hogy a fiúk tekintete beszélgetés közben elfárad, és egyre lentebb vándorol, szinte érezte testén a kutató tekinteteket. Ha a háta mögött voltak, akkor is.

Ahogy visszaért a barlangba, odament a sötét lyukhoz, bevilágított a lámpájával. Az üreg sötét volt, de mintha valami derengést látott volna, meg mintha a tenger hangját hallaná, sőt, mintha a friss tengeri levegő simogatná az arcát.

Muszáj volt bemennie; muszáj megtudnia, mit rejt a sötét mélység. Többször megpróbálta; a bejárat szűk volt. Vagy rajta volt sok a ruha. Ez a megoldás: mellény, pulcsi le, egy póló maradt csak rajta. Először csak az egyik kezével, aztán majd a válla, majd a másik keze, és már bent is van – gondolta.

A terv ez volt.

Ámde minden terv annyit ér, amennyit megvalósítanak belőle. A félmegoldás nem megoldás. A feje fölé tartotta egyik kezét, még a vállát is átpréselte, aztán se ki, se be. Nem számolt azzal, hogy egyre inkább nőiesedő alakja a csípőjén is változással jár: szélesebb lett már, mint a válla. A testéhez simuló másik keze könyökmagasságban a csípőjéhez szorult. Érezte, nem volt ez jó ötlet: a vágat, mint a satu, úgy szorította, moccanni sem tudott, beszorult.

A lámpa meg természetesen kint maradt. Nem esett kétségbe, nem félt, klausztrofóbiás sem volt. Próbálkozott mindenféle mozdulattal – egy kígyó, ha látja, bizonyára elleshetett volna pár sosem látott tekergést, de semmi sem segített. Eszébe jutott a falánk Micimackó, aki beszorult Nyuszinál. De ő legalább fejjel kifelé, ő meg fejjel a sötét vágatban.

Még mindig nem esett pánikba: tudta, a fiúk előbb-utóbb észreveszik, hogy ő nincs ott, és majd visszajönnek érte a barlangba. Meg sem fordult a fejében a gondolat, hogy miért mennének vissza a barlangig, hiszen amikor Danylko azt mondta, ennyi, mindannyian elindultak, csak ő szokásához híven lemaradt.

Teljesen elvesztette időérzékét, nem tudta, hogy csak percek vagy órák teltek el, de egyre jobban fázott, és tényleg egyre jobban kellett pisilnie. Nagyon egyedül érezte magát.

Magában megfogadta, ha most jön valaki és kihúzza innen, onnan kezdve amikor Danylko azt mondja: ennyi, akkor ő szót fogad és visszafordul, nem megy tovább, mert neki is ennyi.

A fogadalom nem segített, helyzete mit sem változott.

Aztán mégis, mintha valami zajt hallana, mintha léptek közelednének, zörögtek a kövek, valaki közeledett.

– Itt vagyok, segíts, beszorultam! – Hangosan kiabált, de a vágat tompán verte vissza a hangját.

Érezte valaki jelenlétét, egyre jobban a közelségét – körülötte járt, illetve ami kilógott belőle a vágatból.

– Nem látsz? Itt vagyok, beszorultam, húzz már ki végre! – mondta kissé türelmetlenül.

Az a valaki nem kapkodott, nem szólt egy szót sem.

Na, Marcia ekkor kezdett félni. Nagyon kiszolgáltatott helyzetben volt, semmit nem tudott tenni. Már-már sírva, elfúló hangon mondta:

– Kérlek, segíts, húzz ki innen!

Választ nem kapott. Sistergő villámként hasított agyába a felismerés: teljesen tehetetlen, most bármit megtehetnek vele. Tényleg bármit. A félelme egy pillanat alatt rettegéssé változott: nagyon rossz, negatív hullámok áramlását érezte. Aztán mást is érzett. Egy kezet. Aztán még egyet. A combjait kezdték simogatni, aztán már a fenekén érezte az erős, vélhetően férfikezek tapogatását. Aztán a kezek egyre durvábban, erősebben markolták.

Gondolatai cikáztak, pillanatok alatt megtalálták a lehetséges megoldást. Beugrott egy szó: Martens. Egy igazi Martens bakancs van a lábán. Annak kemény betétei vannak. Azzal akár rúgni lehet. Akár mindkét lábával. Mást úgysem tud tenni. Ha jól időzíti. Ha nem – ezen nem is gondolkodott. Egy másodperc alatt elmúlt a rettegése, az addig pattanásig feszített izmait ellazította, megnyugodott és várt, talán egy percig is.

A matató kezek gazdája ezt észlelve még jobban felbátorodott, sőt meg is szólalt:

– Ez az, okos vagy, nem fog fájni.

A kezek már a derekánál jártak, az ujjak megpróbáltak bejutni a csípőjénél a nadrágjába.

Amikor bőrén megérezte az érdes ujjakat, akkor rúgott. Térdből, sarokkal felfelé. Mindkét lábával egyszerre. Érezte, a Martensek sarkai találtak – hogy mit, vagy kit és hol, azt nem tudta, de biztos volt benne, hogy nem a levegőbe rúgott. Érzékelt egy tompa, puffanásszerű hangot, meg egy erőtlen nyöszörgést. A kezek kicsúsztak a nadrágszárából, egy kéz – mintha csak véletlenül tenné – végigcsúszott a combján, aztán csend. Néma csend.

Minden idegszálával arra koncentrált, hall-e valami zajt. Érezte, ahogy az adrenalin szinte felforralta a vérét. Fülelt, figyelt, de semmi.

Lassan higgadni kezdett. Jó, egy problémát megoldott, egy veszélyt elhárított, de ez a helyzetén semmit sem változtatott. Rádöbbent, hogy innen egyedül nem fog tudni kimászni, ez számára így megoldhatatlan helyzet. A testvéreire gondolt. Danylko és Josip.

– Bajban vagyok, segítsetek…

Időérzékét teljesen elvesztette; hogy percek vagy órák óta van itt, nem tudta, nem érzékelt semmit a külvilágból.

Csak:

– Danylko, Josip, segítsetek…

Agya a lehető legnagyobb intenzitással sugározta a segélykérő hullámokat. Talán ennek, talán másnak volt tulajdonítható, hogy ismét közeledő léptek zaját hallotta, meg mintha emberi hangok is szűrődtek volna közéjük. Aztán valaki kiáltott, utána egyre közelebbről hallotta a futó lépteket.

Aztán meghallotta Danylkó hangját is.

– Marcia, élsz?

Válaszolt volna, de hang nem jött ki a torkán. Csak bólintott. Ezzel azért sokat nem segített Danylkónak, kicsit sem nyugtatta meg aggódó bátyját.

Azért a lábaival rúgott egy kicsit a levegőbe.

– Vigyázz, rúg, biztosan él. – Ezt Josip mondta.

– Hát ez meg ki?

– És miért van letolva a…?

Szitokszavak röpködtek a levegőben – nem csak a testvérei, de a többi fiú is keményen káromkodott. Aztán elhallgattak, s Marcia érezte, valamennyien Danylkóra várnak, hogyan tovább.

Danylko hamar döntött.

– A tengerbe vele, Josippal kiszabadítjuk Marciát.

Lassabb, talán nehezebb léptek távolodó zaját hallotta, aztán megérezte Danylko kezét a csípőjén.

– Tovább szeretnél menni, vagy inkább kijönnél? – hangzott el a kérdés ezúttal Josip hangján.

– Toljunk vagy húzzunk, hugi? Vagy maradnál még?

Ezeket Danylko kérdezte, bosszantó iróniával a hangjában.

– Itt már mindent láttam, úgyhogy kimennék. – Ez volt Marcia válasza. Végre meg bírt szólalni.

– Dehogy láttál, itt a lámpád, beadom – zrikálta Josip most már megkönnyebbült hangon.

A következő félóra azzal telt, hogy két bátyja a barlangászkalapácsával óvatosan faragta, bővítettea vágatot, amíg Marcia magától meg tudott mozdulni, picit forgolódni.

Aztán óvatosan kihúzták. Akkorra már a többi fiú is ott volt, ők is látták, hogy Marcia bal kezét, mely a feje fölött szorult be a barlangba, most is felfelé kinyújtva tartja.

– Mi vagy te, strucc, vagy bábozol? – kérdezte Danylko.

– Hehehe… elzsibbadt, nem érzem – válaszolta Marcia.

Odabújt két bátyjához. Ha a bal kezében egy kamera lett volna, felülről láthatta volna, hogyan ölelgetik, dédelgetik a fiúk. Amikor megnyugodtak, és Marcia keze is befejezte a bábozást, megkérdezte:

– Ki volt az, és hol van?

Danylko keményen a szemébe nézve csak egy szót mondott:

– Ennyi!

A fiúk kerülték a tekintetét. Marcia érezte, hogy ez most tényleg ennyi. Soha többet nem hozta szóba a történteket. A fiúk sem.

A fiúk. Danylko, Josip, és a drága Mam. Mindenki elment. Az az ostoba, értelmetlen, mesterségesen gerjesztett háború, ami akár a gyerekkori barátokat is képes volt egymás ellen fordítani. Őket nem, ők kitartottak egymás mellett. Akkor is együtt voltak Marek szüleinek házában – Danylko, Josip, Dusan és Marek.

Marcia számára sosem derült ki, miről is tanácskoztak – Danylko azt mondta, most nem jöhet velük, ez férfidolog. Marcia, bár duzzogott egy kicsit, de otthon maradt: a barlang óta szót fogadott Danylkónak. Josipnak nem. Ezt a változást Josip is észrevette, ezért ha szeretett volna valamit Marciától vagy Marciával, Danylko segítségét kérte.

A fiúk persze ezt kihasználták. Marcia mindig tett egy-két csípős megjegyzést, de megtette, amire Danylko kérte. Most például otthon maradt. Nagyon furdalta a kíváncsiság, vajon mi lehet az a bizonyos férfidolog. Biztosan valami nőt beszélnek ki – gondolta.

Lehet, hogy pont őt?

Na, majd megtudja Mamtól, aki elkísérte a fiúkat, és biztosan hallja, hogy mit beszélnek – ezt eldöntötte magában.

Kiment a partra, segített apjának a hálókat összekészíteni – ezeket este szokták kitenni.

A Nap már lement, de még csak szürkület volt, a hullámok békésen nyaldosták a csónakok oldalát. A meredek hegyoldalba épített házak szinte elbújtak a fák között, alig lehetett őket észrevenni. Idilli volt a kép.

Az egyre erősödő fütyülő süvöltés a lelkébe markolt. Aztán egymás után két hatalmas villanás, majd a robbanások fülsiketítő hangja. A légnyomás ledöntötte őket a lábukról, elestek a kishajóban, a tengerbe csobbanó törmelék hangja örökre az agyába ivódott. Meg az az elmondhatatlan, lélekbe markoló, gyomorszorító érzés, amikor felállva meglátta a Marekék háza helyén gomolygó füstös porfelhőt.

A háború odaért, és elvitte szeretteit…

Sokáig állt apjával a robbanás erejétől csak lassan nyugodó kishajóban.

Alica.

Ez volt a hajócska neve. Sok évtizeddel ezelőtt még az apja festette kedvese nevét az orr két oldalára, meg a hajótatra is. Bár nagyon tetszett neki ez a név, Marcia sosem hívta így az anyját.

Mam. Neki, és csak neki Mam maradt. Érdekes, hogy az apját meg mindenki – a testvérei is – csak Antunnak hívta. Ő is. Mam és Antun. Meg Danylko meg Josip.

Még nem tudhatta biztosan, de érezte a zsigereiben, hogy már csak ketten maradtak. Antun és ő. Nézte Antun szemét, s a fájdalmat, amit benne látott, szavakkal nem is tudta volna kifejezni.

És olyat látott, amit addig még sohasem: Antun szemei elhomályosodtak, és legördült egy-egy könnycsepp az arca két oldalán. Azon a napfénytől, széltől, víztől cserzett, mélyen barázdált arcon könnycseppek… Az elsőket követte a többi, megállíthatatlanul. Érezte, az ő könnyzacskói is megteltek, aztán kibuggyantak, a könnypatak megindult. Odabújt Antun széles mellkasára, a haján érezte Antun könnyfolyamát, az ő könnyei Antun ingét áztatták.

Csak álltak egymást átkarolva, szótlanul könnyezve. Ketten maradtak, a világukat, az életük értelmét elveszítve. Azon az estén, ott a kis halászfaluban hat életfonal szakadt el, teljesen értelmetlenül. A háború nekik eddig tartott. Egy pillanatig. Hat lélek elment – lehet, abban a pillanatban valahol született is hat élet, ezt Marcia nem tudhatta. Ha így is volt, az sem jelentett volna számára vigaszt.

Antun sohasem heverte ki ezt a tragédiát. Sosem beszéltek erről az estéről. Minek is tették volna; ott voltak, átélték azt a borzalmat. A temetésen az üres koporsókba pár személyes tárgyat tettek, azokat engedték le a sírokba. Marcia akkor nagyon egyedül érezte magát. Persze, ott volt neki Antun, de mindenki, akit szeretett, aki fontos volt az életében, akire mindig számíthatott, köddé vált.

– El kell mennem, már holnap. – Ahogy Patrik kimondta ezeket a szavakat, Marciát ismét elkapta az a gyomorszorító, émelyítő érzés.

Ismét egyedül marad – szinte csak ez a gondolat forgott az agyában. Gyorsan, egyre gyorsabban. Elmegy az ember, akit szeret, aki megtanította ismét szeretni, aki igazán nővé tette – nem tudott másra gondolni.

Akkor, azon a szörnyű estén sírt utoljára – meg most. Nem tudta visszatartani előbuggyanó könnyeit, de tán’ nem is akarta. Patrik megfogta a kezeit, tekintete megpróbált áthatolni szemének könnyfátylán – kevés sikerrel.

– Visszajövök, amint tudok, azonnal visszajövök – hallotta Patrik hangját.

Válaszolt is volna, de elcsuklott a hangja. Nem tudott megszólalni, csak bólintott, és lehajtott fejjel, csendesen zokogott.

Patrik tanácstalan volt, nem tudta, mit tegyen. Azt látta, érezte, most a szavak ereje kevés lenne: mondhat bármit, esélytelen, hogy néhány mondattal megnyugtassa Marciát.

A lány lassan, nagyon lassan tudta csak abbahagyni néma zokogását. Amikor már elapadtak könnyei, akkor emelte csak kipirosodott szemeit Patrikra.

– Megígéred? – kérdezte halkan.

– Megígérem! – felelte Patrik. – Te vagy az otthonom, te vagy a mindenem. Szeretlek!

Marcia Patrik kék szemébe nézett, mélyen, nagyon mélyen, és amit ott látott, érzett, az megnyugtatta. Hinni, bízni akart Patrikban: eddig sosem csalódott benne, valahogy megérezte, hogy most sem fog. Patrik röviden elmondta, ki hívta, és miért. Csak pár szóval említette Petert, az egykori barátját, rokonát – és bevillant Barbara arca, tekintete –, aztán elmondta, miért is kereste őt Peter.

Örökség.

Patrik anyai ágú nagyapjának testvére valamikor a húszas években kivándorolt Amerikába, aztán végül Kanadában kötött ki. Eddig körülbelül ismerte a történetet; nagyapa meséiben sokszor előfordult Berti bácsi neve. Aztán, hogy ő ott Kanadában mit is csinált, arról nagyapa nem nagyon mesélt, vagy ha igen, már nem emlékezett rá. Az oda útról, az óceánon való átkelésről hallott sok mesét.

A hajót az Adria tengerről nevezték el, hatalmas volt, akkora, hogy még igazi fedett strand is volt rajta. Gyermeki fejjel nem is értette, minek egy strandot vinni a hajón, amikor körülötte ott az egész tenger, ami ráadásul még óceán is. Hitte is meg nem is nagyapa szavait; persze leginkább azért hitte, mert nagyapa olyan csodásan tudott mesélni pöfékelés közben.