A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Tahereh Mafi : This Woven Kingdom, Harper, an imprint of HarperCollinsPublishers

Fordította: Kemenes Iván

Copyright © 2022 by Tahereh Mafi

Hungarian translation © Kemenes Iván, 2024

Hungarian edition © GABO Könyvkiadó, 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Borítókép: Alexis Franklin © 2022

Borítóterv: Jenna Stempel-Lobell

Díszítőelemek: Anna Poguliaeva/Shutterstock

Tördelő: Kovács Mária

Korrektor: Kótai Katalin

ISBN 978-615-110-003-5

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A GABO Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Ransomnak

Jobbra is, balra is nézek e világon,

De a sors okait, hajh! Seholse látom.

Ennek jól foly dolga, bár csak rosszat csinál,

Mind az egész világ ott van lábainál.

Annak lelke tiszta, soha rosszba nem fog,

S mégis, amíg csak él, aja-baja nem fogy!{1}

A lét csak csaló kép, nem oszt, nem szoroz,

hisz egyként elillan, mi jó és mi rossz.{2}

Firdauszi, Sáhnáme

EGY

Alizeh csillag és tűz fényénél, gyakori szokása szerint szorosan a kemencezugba kuporodva varrt a konyhában. Bőrén és szoknyáin kósza szénfoltok éktelenkedtek: egy elkenődött csík az egyik járomcsontján, egy rétegnyi feketeség a szeme fölött. Észre sem vette.

Fázott. Nem, szinte megfagyott.

Sokszor azt kívánta, bárcsak olyan lehetne, mint egy sarokpántos bútordarab; hogy feltéphesse a mellkasa ajtaját, és előbb szénnel, majd lámpaolajjal tölthesse fel a bensőjét. Aztán gyufát gyújtson.

De sajnos nem.

A szoknyáit megemelve közelebb húzódott a tűzhöz, közben ügyelve, nehogy kárt tegyen a ruhában, mellyel még mindig adósa volt a loddzsani nagykövet balkézről született lányának. Ebben a hónapban ez a bonyolult, csillogó darab volt az egyetlen megbízása, de Alizeh titkon abban reménykedett, hogy az estélyi újabb ügyfeleket hoz majd a számára, hiszen az efféle divatos rendelések végső soron a bálteremben vagy egy vacsoraasztalnál fogant irigykedések egyenes folyományai voltak. Amíg a királyságban béke honolt, az uralkodó elit – törvényes, vagy sem – kitartóan bálozott és költekezett, vagyis Alizehnek módja nyílhatott érméket kicsalni a hímzéssel díszített zsebekből.

Hirtelen hevesen megborzongott, és kis híján elvétett egy öltést; majdnem a tűzbe borult. Még kislány korában egyszer olyan cudarul fázott, hogy szántszándékkal bemászott az izzó kemencébe. Persze fel sem merült benne, hogy a lángok akár el is emészthetik; gyerek volt csupán, akit a meleg iránti ösztön vezérelt. Akkor még nem tudhatta, milyen rendhagyó baj gyötri; hogy a testében sarjadó fagy még a népén belül is kirívónak számít, pedig már magát a népét is épp elég furcsának tartották.

Csoda volt hát, hogy a tűz csak a ruháját emésztette el, majd szemét perzselő füsttel árasztotta el a házikót. Ám aztán sikoly tudatta a kényelembe helyezkedett kisgyerekkel, hogy a játszmának vége. Miközben Alizeh jeges könnyeket hullatott, amiért a teste képtelen felmelegedni, az anyja kikapta a lángok közül. Közben szörnyű égési sérüléseket szenvedett: a nyomukat Alizeh gyakran tanulmányozta az eljövendő évek során.

– A szeme – jajongott a reszkető asszony a felfordulás zajára rohanvást érkező férjének. – Nézd, milyen a szeme! Ezért megölik…

Alizeh most megdörzsölte a szemét, és köhögött.

Nyilván akkor még túl kicsi volt, hogy pontosan eszébe vésse a szülei szavait; inkább csak egy gyakran mesélt történetre emlékezett, mely olyan alaposan befészkelte magát a tudatába, hogy azt hitte, fel tudja idézni az anyja hangját.

Nyelt egyet.

A torkában korom ülepedett meg. Az ujjai elzsibbadtak. Kimerültségében a kemencébe sóhajtotta minden gondját, amitől újabb felhőnyi szénpor kavarodott fel. Alizeh ismét köhögött, ezúttal olyan erősen, hogy sikerült a tűvel megszúrnia a kisujját. Természetfeletti nyugalommal elfojtotta a fájdalmat, és óvatosan kihúzta a tűt, mielőtt szemügyre vette volna a sérülést.

Mély seb volt.

Az ujjai lassan, szinte egyenként ráfonódtak a markában szorongatott ruhára; a finom selyem útját állta a kicsorduló vérének. Egy kis ideig üres tekintettel meredt felfelé, a kémény kürtőjébe, aznap éjjel immár tizenhatodszor, majd enyhített a szorításán, elharapta a cérnát, aztán egy közeli székre hajította az ékkőberakásos estélyit.

Alizeh nem aggódott; tudta, hogy a vére nem hagy nyomot. Attól ez még jó ürügy volt, hogy beismerje a vereséget, és félretegye a ruhát. Most, hogy az a székre terítve hevert, a lány mérlegelve megvizsgálta. A fűző összecsuklott; úgy görbült a szoknya fölé, mint egy görnyedten ücsörgő gyerek. A falábak körül selyem gyűlt tócsába, a fény gyöngyhímzésen csillant. Egy hányavetin bereteszelt ablak megrázkódott az enyhe szellőben, mire ellobbant egy gyertya, és ettől a munkadarab maradék méltósága is odalett. A ruha még lejjebb csúszott a széken; az egyik súlyos ujja suhogva kiszabadult, csillámló kézelője a kormos padlót súrolta.

Alizeh felsóhajtott.

Ez a ruha, akárcsak a többi, távol állt attól, hogy szép legyen. A mögötte álló elgondolás elcsépelt volt, a kivitelezése épp csak elfogadható. Alizeh arról álmodozott, hogy szabadjára engedi a képzeletét, hogy hagyja zabolázatlanul alkotni a kezét – csakhogy az elméje moraját állandóan elfojtotta az önóvás sajnálatos kényszere.

Még csak a nagyanyja idejében történt, hogy megszületett a Tűzegyezmény – egy addig példátlan békeszerződés, melynek köszönhetően dzsinnek és emberek közel egy évezred után végre szabadon érintkezhettek. Bár a dzsinnek felületesen nézve emberszerűnek tűntek, a testük elemi tűzből állt, és ez bizonyos testi előnyökkel járt. Ezzel szemben az emberek sárból és vízből lettek, és hagyományosan az agyag névvel illették őket. A dzsinnek óvatos megkönnyebbüléssel fogadták az egyezményt, hiszen a két faj hosszú korok óta ontotta egymás vérét, és bár a kölcsönös ellenszenv továbbra sem enyhült, az öldöklésbe mindenki belefáradt.

Az ingatag békét beharangozandó az utcákat folyékony napfénnyel aranyozták be, a birodalom zászlaját és érméit a diadalmámorban újratervezték. Ami hivatalos eszköz csak létezett, arra az új kor jelmondatát nyomták:

MERÁSZ

Mérje Egyenlőség Ránk Áldott Szigorát

Mint kiderült, az egyenlőség azt takarta, hogy a dzsinneknek meghunyászkodva idomulniuk kellett az emberek gyengeségéhez, állandóan megtagadva természet adta képességeiket: gyorsaságukat, erejüket, és testük kedvük szerinti, veleszületett tünékenységét. Halálbüntetés terhe mellett, azonnali hatállyal fel kellett hagyniuk mindazzal, amit a király „ilyen jellegű természetfeletti tevékenységnek” nevezett, és az agyagok, akikről időközben bebizonyosodott, micsoda önbizalom-hiányos teremtmények, helyzettől függetlenül készséggel kiáltottak bármikor törvényszegést. Alizeh fülében még ott csengtek a sikolyok, és az utcákon tomboló zűrzavar zaja…

Most mereven nézte ezt a középszerű ruhát.

Mindig gondosan ügyelt rá, nehogy túl kifinomult munkát végezzen, hiszen a rendkívüli teljesítmény szigorúbb vizsgálatot vont maga után, és könnyedén ráfoghatták, hogy természetfeletti praktikákkal érte el.

Egyetlenegyszer próbálkozott vele, hogy felszínes megoldások helyett a mesterségbeli tudásával kápráztasson el egy vevőt, mert addigra kétségbeesetten vágyott a biztos megélhetésre. A munkája minősége nagyságrendekkel meghaladta a helyi divatszabóét, Alizeh ráadásul negyedannyi idő alatt el tudott készíteni egy elegáns háziköntöst, és még arra is hajlandó volt, hogy fél áron adja.

Ez a könnyelműség kis híján bitóra juttatta.

Nem az elégedett vevő, hanem a rivális szabó jelentette Alizeht a rendőrbíráknak. A lánynak csodák csodájára sikerült megszöknie, még mielőtt az éjszaka közepén elhurcolták volna – aztán a gyerekkora megszokott vidéki táját a város névtelenségére cserélte, remélve, hogy a tömegben majd nyoma vész.

Bár szívből kívánta, bárcsak szabadulhatna az állandóan magával cipelt terhektől, Alizehnek számos oka volt az árnyakban rejtőzni – legfőképp az, hogy a szülei az életüket adták az ő csendes túléléséért, és ha most óvatlanságra ragadtatta volna magát, az semmissé tette volna az áldozatukat.

Nem volt könnyű, de megtanult még jóval azelőtt lemondani az általa varrt ruhákról, mielőtt megszerethette volna őket.

Ahogy felállt, a koromfelhő vele emelkedett, és táncba kezdett a szoknyái körül. Ha nem pucolja ki a kemencét, mielőtt Amina asszony hajnalban megjelenik, könnyen megint az utcán találhatja magát. Hiába igyekezett, Alizeht már annyiszor csapták ki, hogy már a számát sem tudta. Bár gyanította, hogy az emberek különösebb indok nélkül is könnyedén megszabadulnak bármitől, amit eleve feleslegesnek ítélnek, a gondolat nem segítette a lelki békéjét.

Fogott egy seprűt, aztán enyhén összerezzent, ahogy kihunyt a tűz. Későre járt, nagyon későre. Az óra kitartó ketyegése valamit felajzott a szívében, és feszültté tette. Alizeh a természeténél fogva ódzkodott a sötéttől, olyan mélyen gyökeredző félelemmel, melyet nem tudott igazán szavakba önteni. Ha tehette volna, inkább napvilágnál forgatta volna a tűt és a cérnát, de olyankor az igazán fontos munkát kellett elvégeznie: a Bez-ház, őméltósága fetrúszi Dzsamilah hercegnő birtokának szobáit és latrináit takarította.

Magával a hercegnővel sosem találkozott, csupán a távolból látta a ragyogó, idős nőt. Alizeh kizárólag Amina asszonnyal, a házvezetőnővel érintkezett, aki szigorúan próbaidőre vette fel őt, hiszen ajánlólevél nélkül érkezett. Emiatt Alizeh egyelőre nem állhatott szóba a többi szolgálóval, és saját szobája sem volt a számukra fenntartott szárnyban. Helyette kapott egy penészes kamrát a padláson, benne egy molyrágta matracú priccsel és egy fél gyertyával.

Az első éjszakán Alizeh ébren hevert keskeny fekhelyén, és az izgatottságtól szinte levegőhöz sem jutott. Sem a dohos padlás, sem a molyette gyékény nem zavarta, hiszen tudta, micsoda óriási szerencse érte. Már az is elég megdöbbentő volt, hogy a nagy házak egyike hajlandó volt felfogadni egy dzsinnt, de hogy még szobát is kapott, és nem a téli utcán kellett meghúznia magát…

Persze a szülei halála óta Alizeh itt-ott mindig talált valami munkát, és gyakran azt is hagyták, hogy bevackolja magát a házba vagy a szénapadlásra, de saját, külön alvóhelyet most kapott először. Hosszú évek óta most lehetett először magánszférája – ajtaja, amit becsukhatott –, és ettől Alizeht akkora boldogság járta át, hogy szinte már attól félt, a súlya lehúzza a padló alá. Reszketett, ahogy aznap éjjel felbámult a fagerendákra és a feje fölött összegyűlt pókhálók sokaságára. Egy megtermett pók hosszú fonalat engedve magából leereszkedett, hogy a szemébe nézzen, mire Alizeh a mellkasához szorította a vizestömlőjét, és csak mosolygott.

A víz volt az egyetlen kérése.

– Egy tömlő? – vonta össze Amina asszony a szemöldökét olyan rosszallóan, mintha Alizeh azt kérte volna, ugyan falhatná fel a nő gyerekét. – Bármikor keríthetsz magadnak saját vizet, te lány.

– Bocsásson meg, kerítenék is – felelte Alizeh a cipőjére meredve, melynek bőre a lábujjánál elszakadt, és még nem jutott hozzá, hogy megfoltozza. – De még idegen nekem ez a város, és nehezemre esik friss vizet találnom ilyen messze az otthonomtól. A közelben nincs megbízható ciszterna, és a piacon árult palackos vizet egyelőre nem engedhetem meg magamnak…

Amina asszony harsogva nevetett.

Alizeh elhallgatott, a torkát elöntötte a forróság. Fogalma sem volt, miért neveti ki a nő.

– Olvasni tudsz-e, gyermekem?

Alizeh önkéntelenül felnézett, és még azelőtt hallotta az ismerős, riadt lélegzetvételt, hogy a tekintete találkozott volna a másikéval. Amina asszony hátrált egy lépést, és az arcáról lehervadt a mosoly.

– Igen – mondta Alizeh. – Tudok olvasni.

– Akkor el kell felejtened.

Alizeh meglepődött.

– Tessék?

– Ne légy ostoba. – Amina asszony szeme összeszűkült. – Senkinek nem kell olyan szolga, aki tud olvasni. Ha túl okosnak tűnsz, csak a saját kilátásaidat rontod. Mit is mondtál, honnan származol?

Alizeh mozdulatlanná dermedt.

Képtelen volt eldönteni, a nő ellenséges vagy jó szándékú-e vele. Először fordult elő, hogy valaki azt sugallta, az intelligenciája problémát jelenthet egy állás betöltésében, Alizehben pedig felmerült, hogy ebben lehetett némi igazság: amilyen nyughatatlan volt, talán tényleg az esze juttatta újra és újra az utcára. Talán, ha óvatos, most végre néhány hétnél hosszabb időre megtarthatja az állását. Nem lehet túl nehéz a biztonságért cserébe butának tettetnie magát.

– Északról jöttem, asszonyom – felelte halkan.

– A kiejtésed nem északi.

Alizeh kis híján bevallotta, hogy viszonylagos elszigeteltségben nevelkedett, hogy a beszédet házi tanítóktól tanulta, aztán észbe kapott, és a helyzetére gondolva inkább nem mondott semmit.

– Sejtettem – törte meg Amina asszony a csendet. – Szokj le erről a nevetséges akcentusról. Olyan benyomást keltesz tőle, mint egy félkegyelmű, aki úriasnak akar tűnni. Vagy még jobb: egyáltalán meg se szólalj. Ha sikerül, még a hasznomra válhatsz. Úgy hallom, a fajtád nem fárad egykönnyen. Elvárom, hogy a szorgalmad igazolja a szóbeszédet, különben nem leszek rest visszapenderíteni az utcára. Érthető, amit mondok?

– Igen, asszonyom.

– Megkaphatod azt a vizestömlőt.

– Köszönöm, asszonyom. – Alizeh pukedlizett, és távozni készült.

– Ó, még valami…

Alizeh visszafordult.

– Igen, asszonyom?

– Amint lehet, keríts egy sznodát. Soha többé nem akarom látni az arcodat.

KETTŐ

Alizeh épp csak kinyitotta a kamrája ajtaját, amikor megérezte azt, vagyis őt – mintha egy télikabát ujjába bújtatta volna a karját. Hevesen dobogó szívvel megállt az ajtóban.

Te bolond.

Megrázta a fejét, hogy kitisztuljon. Már képzelődött, de ebben nem volt semmi meglepő: jócskán ráfért az alvás. Miután kipucolta a kemencét, kormos kezét és arcát is le kellett sikálnia, ami sokkal tovább tartott, mint remélte. Fáradt elméjét aligha érhette vád, amiért ilyen késői órán rémeket látott.

Alizeh felsóhajtott, és fél lábával a kamrája tintafekete sötétjében tapogatózva keresni kezdte a gyufát és a gyertyát, amit mindig ott tartott az ajtó közelében. Amina asszony nem engedélyezte, hogy esténként felhozzon magával egy második gyertyát, mivel mind a nagyvonalúság, mind az elképzelés, hogy a lány még jóval a gázlámpák kihunyta után is dolgozhat, távol állt tőle. Ám a házvezetőnő szegényes fantáziája mit sem változtatott a tényen, hogy egy ekkora épület legfelső emeletére távoli fények szinte egyáltalán nem érhettek el. A keskeny folyosóablakokon nagy néha beszüremlő holdpászmáktól eltekintve a padlás éjjelente beláthatatlanul sötét, szurokfekete volt.

Ha az éjszakai ég derengése nem vezérelte volna a lépteit a kamrájáig vezető számtalan lépcsőn, Alizeh talán ide sem talált volna el, hiszen teljes sötétséggel szembesülve olyan bénító félelmet élt át, hogy ha tehette volna, minden észszerűséggel dacolva inkább a halált választotta volna.

Egy szál gyertyája gyorsan meglett, keresett gyufája hamar fellángolt: egy könnyed légfuvallat, és a kanóc már égett is. A szoba közepén meleg fénykör terült szét, és Alizeh aznap először ellazult.

Az ajtót halkan behúzva maga mögött belépett a helyiségbe, melyben a priccsének is alig jutott hely.

Attól még imádta.

Addig sikálta a koszos kamrát, amíg a bütykeiből vér sarjadt, és a térde már sajgott. Ezeknek az ősi, gyönyörű házaknak hajdanán szinte minden szegletére nagy gondot fordítottak, és Alizeh a penész-, pókháló- és megkérgesedett koszréteg alá temetve előkelő halszálkamintás parkettára, a plafonon pedig masszív fagerendákra bukkant. Mire végzett, a szoba csak úgy ragyogott.

Amina asszony persze nem kereste fel a régi raktárhelyiséget, miután kiutalta az új cselédnek, de a lánynak gyakran eszébe jutott, vajon mit szólna most a láttán, hiszen a szobácskára rá sem lehetett ismerni. Alizeh már jó ideje megtanulta, hogyan hozzon ki a lehető legtöbbet mindenből.

A szeme elől lehántva a leheletfinom tüllt megszabadult a sznodájától. A selyemálarc mindenkinek kötelező volt, aki másokat szolgált; viselőjét az alsóbb osztályok tagjaként jelölte meg. Nehéz munkára szánták: a szövése épp csak annyira volt sűrű, hogy a látás akadályozása nélkül eltakarja az arcot. Alizeh gondos mérlegelést követően választotta ezt a munkát. Nap mint nap igyekezett megőrizni az arctalanságát, és a padlásról kilépve csak ritkán vette le a sznodáját. Bár a legtöbb ember nem sejtette, mi az a különös fény a szemében, attól tartott, egy napon olyasvalaki jön majd rá, akinek nem lenne szabad.

Nagyokat lélegezve, ujjbegyét a járomcsontjához és a halántékához érintve, lágyan masszírozta az arcát, melyet mintha már évek óta nem látott volna. Saját tükre nem volt, és amelyekbe a Bez-házban néha belekémlelt, az arcának csak az alsó harmadát mutatták: az ajkát, az állát, a nyaka pillérét. Ezektől eltekintve vonások nélküli cseléd volt, több tucat közül egy, és csak homályos emlékei voltak arról, hogyan is néz ki – vagy, hogy régen mások milyennek mondták a külsejét. Ahogy az anyja a fülébe suttogott, ahogy az apja érdes tenyere az arcbőréhez ért.

Mindannyiunk közül a legkiválóbb vagy, mondta egyszer az apja.

Alizeh elreteszelte az elméjét az emlék elől. Levette a cipőjét, és a sarokba rakta. Az évek során különféle megbízásokból elég textíliamaradékot sikerült félretennie, hogy varrhasson magának egy paplant és egy hozzáillő párnát, melyek most a matracát fedték. A ruháit régi szögekre akasztotta, melyeket gondosan színes fonállal tekert körbe; minden egyéb személyes holmiját egy almás ládában rendezte el, melyet az egyik csirkeólban félrehajítva talált.

Lehámozta magáról a harisnyát, és kiterítette egy mereven kifeszített zsinórra, hogy szellőzzön. A ruhája az egyik színes kampóra, a fűzője egy másikra, a sznodája az utolsóra került. Alizeh minden tulajdona, bármi, amihez csak hozzáért, tiszta és rendes volt, mert már rég megtanulta, hogy az otthon, ha nem adódik, hát készül – igen, akár a semmiből is.

Az alsóingén kívül egyebet nem viselve ásított egyet, aztán még egyet, ahogy leült a priccsére, ahogy a matrac besüppedt alatta, ahogy kiszedegette a tűket a hajából. Az egész napos fáradtság és hosszú, dúsan göndörödő fürtjei egyszerre omlottak a vállára.

A gondolatai kezdtek lomhává válni.

Nagy vonakodva elfújta a gyertyát, a mellkasához húzta a lábát, és az oldalára billent, mint egy egyensúlyproblémákkal küszködő bogár. Észszerűtlen fóbiája egyedül érthetetlenségében volt következetes, hiszen amikor a szemét lehunyva az ágyában feküdt, Alizeh úgy hitte, nem is lenne olyan nehéz legyőzni a sötétséget, és bár végigfutott rajta az ismerős borzongás, hamar felülkerekedett rajta az álmosság. Puha paplanjáért nyúlt, és miközben egészen a válláig húzta, próbált nem belegondolni, mennyire fázik; igyekezett egyáltalán semmire sem gondolni. Pedig olyan hevesen reszketett, hogy szinte észre sem vette, amikor a másik leült, és a súlyától benyomódott a gyékény az ágy végénél.

Alizeh elharapott egy sikolyt.

A szeme felpattant, fáradt pupillái erőlködve próbáltak kitágulni. Pánikszerűen végigtapogatta a paplanját, a párnáját, az elnyűtt matracát. Az ágyán nem ült senki. A szobája üres volt.

Képzelődött volna? Kotorászni kezdett a gyertyája után, és rögtön ki is ejtette reszkető kezéből.

Biztos csak álmodott.

A matrac nyikorgott – a ránehezedő súly átrendeződött –, és Alizehre olyan heves félelem tört, hogy szikrák táncoltak a szeme előtt. Hátrébb vetődött, beverte a tarkóját a falba: a fájdalomtól valahogy sikerült úrrá lennie az iszonyán.

Éles csettintés hallatszott, és láng gyulladt a másik alig jelen levő ujjai között, fényt vetve az arca kontúrjára.

Alizeh lélegezni sem mert.

A másiknak még a körvonalát sem tudta igazán kivenni, bár az ördög persze nem annyira az arcáról, mint inkább a hangjáról volt hírhedt.

Alizeh ezt bárki másnál jobban tudta.

Az ördög csak elvétve mutatkozott hús-vér alakban; ritkán fordult elő, hogy tisztán és könnyen megjegyezhetően adja elő a közlendőjét. Ami azt illeti, nem is volt olyan nagy hatalmú teremtmény, mint azt a hagyomány sulykolta, hiszen a jog, hogy másokhoz hasonlóan beszéljen, megtagadtatott tőle. Helyette arra kárhoztatott, hogy örökké csak rejtvényekben szóljon, és engedélye is csupán arra volt, hogy másokat a romlásra rábeszéljen, nem pedig hogy parancsba adja azt.

Így hát szokatlan dolog volt, hogy valaki közeli ismeretséget ápoljon az ördöggel, és többnyire a módszereiről is csak bizonytalan hangon esett szó, hiszen átkos jelenlétét általában csak az érzékek szándékos megbolondításával lehetett megtapasztalni.

Alizeh nem örült a ténynek, hogy ő a kivétel.

Sőt, eleve csak némi fájdalommal bírt a születése körülményeire gondolni: hogy a bölcsőjénél elsőként az ördög kívánt jó szerencsét, és hogy kéretlen talányaitól ugyanúgy nem tudott megmenekedni, mint attól, hogy esőben megázzon. Alizeh szülei kétségbeesetten próbálták a fenevadat távol tartani az otthonuktól, de az újra és újra visszatért, és örökké vészterhes jóslatokkal hímezte tele Alizeh életének szőttesét, melyek mintha az elkerülhetetlen pusztulás ígéretét hordozták volna magukban.

Most is érezte az ördög hangját, mint egy bensőjét betöltő leheletet, egy csontjait feszítő sóhajt.

Volt egyszer egy ember, suttogta.

– Ne! – kiáltott fel Alizeh kis híján hangosan, miközben pánik kerülgette. – Elég a rejtvényekből… kérlek…

Volt egyszer egy ember, hallatszott a suttogás. Vállán két kígyó ült.

Alizeh a fülére szorította két tenyerét, és rázni kezdte a fejét. Még sosem feszítette ennyire a sírás.

– Kérlek – zihálta. – Kérlek, ne…

Megint:

Volt egyszer egy ember,

vállán két kígyó ült.

Ha jóllaktak a kígyók,

a mesterük nem vénült.

Alizeh összeszorította a szemét, és a mellkasához húzta a térdét. A másik csak nem hagyta abba. A lány képtelen volt kizárni a tudatából.

Hogy mit ettek, az rejtély, még úgy is, hogy idővel…

– Kérlek – ismételte a lány, már esdekelve. – Kérlek, nem akarom tudni…

Hogy mit ettek, az rejtély,

még úgy is, hogy idővel

megkerült sok gyermek

dézsmált agyvelővel.

Alizeh élesen beszívta a levegőt, és az ördög eltűnt, tova lett, a hangja kiszakadt a lány csontjaiból. A szoba hirtelen megrázkódott körülötte, az árnyak felágaskodtak és kitágultak – az eltorzult fényből pedig egy különös, elmosódott arc nézett vissza rá. Alizeh olyan erővel harapott az ajkára, hogy vért ízlelt.

Egy fiatal férfi meredt rá, akiről nem tudta, ki lehet.

Afelől, hogy ember, a lánynak nem volt kétsége – de volt benne valami, ami megkülönböztette a többitől. A tompa fényben úgy rémlett, mintha a férfit nem agyagból, hanem márványból formázták volna: kemény vonásai lágy ajkakat kereteztek. Alizeh minél tovább nézte, a szíve annál szaporábban vert. Ez lett volna a kígyós ember? Számított egyáltalán? Ugyan miért hitte volna el az ördögnek akár egyetlen szavát is?

Ó, hiszen ez utóbbira már tudta a választ.

Alizeh kezdett feszengeni. Az elméje sikoltva követelte, hogy szakítsa el a tekintetét a megidézett arcról, azt üvöltötte, hogy ez az egész őrültség… és mégis…

Hő kúszott végig a nyakán.

Alizeh nem volt hozzászokva, hogy túl hosszan bámulja bárki arcát, és ez a mostani kegyetlenül szép volt: nemes vonások, csupa egyenes vonal és mélyedés, könnyed és nyugodt arrogancia. A férfi a fejét oldalra billentve mérte végig a lányt, rezzenéstelenül tanulmányozta a szemét. Állhatatos figyelme felszított Alizeh bensőjében egy elfeledett lángot, nyugtalanná tette tikkadt elméjét.

Aztán megjelent egy kéz.

Az ő keze, egy sötétséggomoly mélyéről előtűnve. Az ördög egyenesen a lány szemébe nézett, és semmivé foszló ujját végighúzta az ajkán.

Alizeh felsikoltott.

KEZDETBEN

Az ördög története az újramesélések során vékonyra kopott, de maga Iblísz – a valódi neve, Iblísz, olyan volt, mint egy szívdobbanás a nyelv hegyén – elveszett a történelem katakombáinak mélyén. Saját népe jól tudta, hogy a fenevad nem fényből, hanem tűzből vétetett. Nem angyal volt, hanem dzsinn, egy ősi faj tagja, mely régen a föld ura volt, és mely egykor lelkesen üdvözölte az ifjú Iblísz példátlan felemelkedését a mennyekbe. A dzsinnek jól tudták, honnan jött, hiszen ott voltak, amikor visszatért; amikor a teste a földbe vágódott, és a világuk enyészetre ítéltetett a dölyfössége miatt.

A madarak megdermedtek, amikor Iblísz lehullott az égből; éles csőrük szétvált, széles szárnyuk kifeszült szárnyalás közben. Zuhantában fénylett: húsa iszamós volt a friss olvadéktól, bőréről folyékony tűz kövér cseppjei gördültek alá. A cseppek még gőzölögve, a testét megelőzve becsapódtak a talajba, ahol békákat és fákat porlasztottak el egy egész civilizáció közös méltóságával együtt – ez a civilizáció aztán örökre arra kényszerült, hogy a csillagokba üvöltse a nevét.

Mert amikor Iblísz alázuhant, a népe követte bukását.

Nem Isten, hanem az egyre táguló mindenség lakói voltak azok, akik hamarosan elfordultak a dzsinnektől; valamennyi égitest tanúja volt az ördög genezisének – egy eddig ismeretlen, megnevezetlen, sötét teremtmény létrejöttének –, és egyik sem akart rokonszenvet mutatni a Mindenható ellensége iránt.

Elsőként a nap fordított hátat nekik. Egy pislantás, nem több: bolygójuk, a Föld örök éjszakába borult, és jégpáncél lepte be, ahogy letért pályájáról. Aztán a hold fakult el, leverve a világot a tengelyéről, és átrajzolva az óceánokat. Hamarosan minden előbb árvízbe fúlt, aztán megfagyott; a népesség három nap alatt megfeleződött. Több ezer évnyi történelem, művészet, irodalom és tudomány veszett oda.

Az életben maradt dzsinnek mégis mertek remélni.

Csak amikor a csillagok végül felfalták önmagukat, egyik a másik után; amikor a szárazföld meghasadt és elsüllyedt; amikor hosszú évszázadok térképei váltak hirtelen hasznavehetetlenné; amikor végleg eltévedtek a végtelen sötétben, csak akkor érezték a dzsinnek, hogy igazán, visszavonhatatlanul elvesztek.

Idővel szétszéledtek.

Bűnéért cserébe Iblíszre egyetlen feladatot róttak: hogy örökké kísértse a koszlényeket, melyek nem sokkal később voltak hivatottak a földből előkúszni. A világ, mely egykor a dzsinneké volt, az agyagra szállt, erre a durva, kezdetleges formára, mely előtt Iblísz nem volt hajlandó térdet hajtani. Ebben a dzsinnek biztosak voltak. A jóslatok megmondták.

Hogy mikor? Azt nem tudták.

A mennyek szemmel tartották az ördögöt, ahogy tengette a rákényszerített féléletét. A mindenség némán nézte, ahogy a partokat dermedt tengerek gyűrték maguk alá, és a dagály az ördög haragjával együtt nőtt. A sötétség minden múló pillanattal sűrűbbé vált, a halál bűze egyre inkább áthatotta.

Az ég útmutatása nélkül a megmaradt dzsinnek képtelenek voltak megállapítani, a népük meddig nyomorgott a hidegben és a sötétben. Évszázadoknak érezték, de lehet, hogy csak néhány nap volt. Mert ugyan mi az idő, ha nincs hold, hogy jelölje az órákat, ha nincs nap, hogy megszabja az esztendőt? Az idő múlását egyedül a születések mutatták, a gyerekek, akik életben maradtak. Hogy a lelkük tűzből formálódott, egyike volt a két oknak, melyeknek köszönhetően a dzsinnek egyáltalán túlélhették a végtelen teleket. A másik az volt, hogy táplálékként csak vízre volt szükségük.

Az agyag közben lassan alakot öltött épp ebben a vízben: reszketve véglegesült, miközben egy másik civilizáció tömeghalált halt a keserűségtől és az iszonyattól. Azok a dzsinnek, akik minden eséllyel dacolva mégis megmaradtak, örökre szenvedtek a mellkasukba zárt haragtól, melyet egyedül szűnni nem akaró szégyenük tartott kordában.

Hajdanán a dzsinnek voltak az egyedüli értelmes lények a Földön; erősebbek, gyorsabbak, egyszerűbbek és ravaszabbak, mint amilyenné az agyag valaha válni remélhetett. Ám a szüntelen éjszakában a legtöbben megvakultak. A bőrük hamuszürkévé sápadt, az íriszük a sötétben pigmentjeit veszítve kifehéredett. A nap kínzó távollétében még ezek a tűzlények is elgyengültek. Aztán, mikor a frissen létrejött agyag végül szilárdan meg tudott állni a két lábán, a nap ismét életre lobbant – a helyére lendítette a bolygót, és perzselő kínt hozott magával.

Hőt.

Kiszárította a dzsinnek szemét, mely mostanra elszokott tőle. Leolvasztotta a csontjukról a megmaradt húst. Azok számára, akik menedékre találtak a forróság elől, még volt remény: a nappal együtt a hold is visszatért, azt pedig a csillagok követték. A dzsinnek utóbbiak fényénél leltek biztonságra, a Föld legtetején keresve menedéket a könyörtelen hidegben, melyet mostanra már-már otthonosnak éreztek. Csendben új, szerény királyságot emeltek, és természetfeletti testükkel közben mindvégig akkora erővel simultak a tér és idő síkjaihoz, hogy lényegében eltűntek.

Nem számított, hogy a dzsinnek erősebbek voltak az agyagtestűeknél – vagyis az embereknél, ahogy magukat nevezték –, akik mostanra föld és ég uraivá váltak. Nem számított, hogy a dzsinnek hatalmasabbak, szívósabbak, gyorsabbak voltak. Nem számított, milyen forrón izzott a lelkük. A sár, mint azt megtanulták, elfojtja a tüzet. A sár előbb-utóbb mindnyájukat maga alá temeti majd.

És Iblísz…

Iblísz mindig valahol ott volt a közelben.

Az ördög örökkévaló, szégyenteljes létezése állandóan emlékeztette a dzsinneket, hogy mit vesztettek el; hogy a túlélés érdekében mit kellett eltűrniük. A dzsinnek őszinte megbánással adták át a Földet új királyainak – és közben imádkoztak, nehogy azok valaha rájuk bukkanjanak.

Ez is csak egyike volt azoknak az imáknak, melyek nem hallgattattak meg.

HÁROM

Alizeh kikényszerítette magát a hajnali fénybe.

Kikényszerítette magát az ágyból, magára kényszerítette a ruháját, tűket kényszerített a hajába, cipőt a lábára. Általában nagyobb gondot fordított a reggeli tisztálkodásra, de most tovább aludt, mint tervezte, így csak arra maradt ideje, hogy egy nedves kendővel megtörölgesse a szemét. A kész megrendelést aznap kellett leadnia, ezért a csillámló ruhát már előre tüllbe bugyolálta, és zsinórral kötötte át. Óvatosan egyensúlyozva a nagy csomagot, lábujjhegyen leosont a földszintre, majd miután megrakta a tüzet a konyha kályhájában, kinyitotta a súlyos faajtót – hogy aztán odakint térdig érő, frissen esett hó fogadja.

A csalódottságtól kis híján elszállt az erő a testéből. Szorosan lehunyta a szemét, és vett egy mély levegőt, hogy összeszedje magát.

Nem.

Nem fog visszamenni az ágyba. Tény, hogy nem volt még rendes télikabátja. Vagy sapkája. Vagy akár kesztyűje. Ahogy tény volt az is, hogy ha most rögtön visszasiet a padlásra, akár egy teljes órát is alhat még, mielőtt munkába kell állnia.

De nem.

Dacosan kihúzta magát, és a mellkasához szorította az értékes csomagot. Márpedig ma pénzhez fog jutni.

Alizeh kilépett a hóba.

A hold aznap hajnalban akkora volt, hogy kitakarta az ég nagyját; kölcsönvett fénye mindent álomszerű derengésbe vont. A nap távoli tűszúrás volt csupán, körvonala fodros felhők mögött pislákolt. A fák fehéren magaslottak, ágaik görnyedeztek a porhótól. Korán volt még – az utak mentén a hó érintetlen volt –, és a világ olyan élénken ragyogott, hogy szinte már kéknek tetszett. Kék hó, kék ég, kék hold. A hidegben mintha még a levegőnek is kék illata lett volna.

Alizeh szorosabbra húzta maga körül vékony kabátját, és hallgatta a szelet, ahogy végigsöpör az utcán. Hólapátolók tűntek fel, olyan hirtelen, mintha a lány gondolatai idézték volna meg őket; nézte összehangolt mozdulataikat és fel-alá bukdácsoló, vörös füles sapkáikat, ahogy a lapátjaikkal kotorászva arany macskaköves sávokat tettek láthatóvá. Alizeh odasietett az egyik gyorsan tisztuló ösvényre, lerázta a ruhájáról a havat, majd a lábával dobbantott néhányat a csillogó kövezeten. Combközépig átnedvesedett, de nem akart gondolni rá.

Helyette felnézett.

A reggel még nem született meg, a zajai még alakulófélben voltak. Az utcai árusoknak még fel kellett állítaniuk a standjaikat, az üzleteknek ki kellett reteszelniük az ablaktábláikat. A mai nap azzal kezdődött, hogy három élénkzöld kacsa totyogott végig a behavazott elválasztó járdaszigeten, miközben árusok kémleltek ki óvatosan bejárók alól, hogy aztán seprűvel piszkálják meg a havat. Az egyik sarkon egy óriási fehér medve lebzselt, a bundájához simulva egy utcakölyök aludt mélyen. Alizeh úgy fordult be a sarkon, hogy nagy ívben kikerülte a medvét, közben a tekintete egy égbe kígyózó füstoszlopot követett. Tüzek gyúltak ki, ahogy utcai ételárusok készítették elő a portékájukat. Alizeh beszívta az ismeretlen szagokat, és fejben megvizsgálta őket. Tanult némi szakácsmesterséget – a külsejük alapján be tudott azonosítani bizonyos élelmiszereket –, de ahhoz túl tapasztalatlan volt, hogy a szaguk alapján is képes legyen megnevezni az ételeket.

A dzsinnek ugyan tudták értékelni az ételt, de szükségük nem volt rá, legalábbis nem úgy, mint a legtöbb másik élőlénynek – ennek köszönhetően Alizeh hosszú éveken át lemondott erről a luxusról. Helyette varróeszközökre költötte a fizetését, meg rendszeres fürdőkre a helyi hamámokban. Ugyanúgy igényelte a tisztaságot, mint a vizet. A tűz a lelke volt, a víz az élete; másra nem is volt szüksége a túléléshez. Itta, fürdött benne, és gyakran szükségét érezte, hogy a közelében legyen. A tisztaság az élete egyik alapelve volt, melyet már gyerekkorától fogva belesulykoltak. Néhány havonta elvonult az erdő mélyére, hogy keressen egy arakfát – vagyis fogkefefát –, melyről aztán leszüretelte a kefét, amit arra használt, hogy frissen tartsa a leheletét, és fehéren a fogát. A munkája során gyakran összekoszolódott, és ami tényleges szabadideje akadt, azt önmaga makulátlanná sikálásával töltötte. Valójában a tisztaság iránti megszállottsága volt az, ami miatt egyáltalán felmerült benne, hogy a mostani munkáját válassza.

Alizeh megállt.

Egy napfénypászma került az útjába, ő pedig beleállt, és miközben a meleg átjárta, az elméjében szirmot bontott egy emlék.

Egy vödör, szappanos vízzel.

Egy súrolókefe durva sörtéi.

A szülei nevetése.

Az emlék olyan érzéssel töltötte el, mintha forró tenyér érintené a szegycsontját. Alizeh anyja és apja kiemelt fontosságúnak tartotta, hogy a gyerekük ne csak a saját otthonát tisztelje és tudja tisztán tartani, de különféle kétkezi munkák részleteiről is legyenek alapvető ismeretei; azt akarták, hogy tudja, mivel is jár egy végigdolgozott nap. Persze csak azért, hogy értékes leckét tanítsanak neki – azt sosem tervezték, hogy a kenyerét is így keresse.

Miközben Alizeht az ifjabb évei során mentorok és házitanítók pallérozták, a szülei ezzel párhuzamosan alázatra nevelték, hogy felkészítsék az általuk elképzelt jövőjére, állandóan a közjó és az együttérzés alapvető fontosságát hangsúlyozva.

Érezz, mondták neki egyszer.

A néped béklyói a szem számára gyakran láthatatlanok. Érezz, mondták, és akár vakon is tudni fogod, hogyan törd szét őket.

Vajon az anyja és az apja nevetnének, ha látnák most? Vagy inkább sírnának?

Alizeh nem bánta, hogy szolgálnia kell – a nehéz munka sosem zavarta –, de tisztában volt vele, hogy valószínűleg csalódást okoz a szüleinek, vagy legalábbis az emléküknek.

Elhalványult a mosolya.

A fiú gyors volt – Alizehnek pedig máshol járt az esze –, így a szokásosnál egy másodperccel tovább tartott, mire észrevette. Ami azt jelentette, hogy egyáltalán nem vette észre, csak amikor a kése már a torkának feszült.

– Le man et parcel – mondta, és Alizeht megcsapta a forró és savanyú lehelete. Festún nyelven beszélt, ami azt jelentette, hogy távol szakadt otthonától, és valószínűleg éhezett. Hátulról tornyosult a lány fölé, szabad kezével durván lefogta a derekát. Nagyon úgy tűnt, hogy támadója egy barbár – Alizeh valahogy mégis érezte, hogy valójában csak egy korához képest nagyra nőtt suhanc.

Szelíden azt felelte:

– Engedj el. Ha most megteszed, szavamat adom, hogy nem esik bántódásod.

A másik felnevetett.

– Nez besoff. – Ostoba nő.

Alizeh a bal hóna alá szorította a csomagot, a jobbjával elroppantotta a kölyök csuklóját, és ahogy a másik felkiáltva hátratántorodott, érezte, hogy a pengéje súrolja a torkát. Elkapta, mielőtt a földre hanyatlott volna, megragadta a karját, egyetlen rántással kiakasztotta a vállát, azzal a hóba taszította. Ott állt a fiú felett, ahogy az félig egy bucka alá temetve szűkölt. A járókelők elfordították a tekintetüket; ahogy az sejthető volt, a világ alsóbb rétegei nem érdekelték őket. Egy szolgáló és egy utcakölyök nyugodtan végezhettek egymással – legalább megspóroltak némi munkát a rendőrbíráknak.

Komor gondolat volt.

Alizeh óvatosan kihalászta a hóból a fiú kését, és szemügyre vette a durva kovácsmunkát. A kölyköt is végigmérte. Az arca alapján pont olyan fiatal volt, mint gyanította. Tizenkettő? Tizenhárom?

Letérdelt mellé, mire a másik megmerevedett, és a mellkasából feltörő nyüszítés átmenetileg alábbhagyott.

– Nek, nek, lotfi, lotfi… – Ne, ne, kérlek, kérlek…

Alizeh megfogta a suhanc épen maradt kezét, kihajtogatta piszkos ujjait, és a tenyerébe nyomta a kés markolatát. Tudta, hogy szerencsétlen kölyöknek szüksége lesz rá.

Mégsem hagyhatta annyiban.

– Más módja is van az életben maradásnak – súgta festúnul. – Gyere a Bez-ház konyhájához, ha kenyérre van szükséged.

Erre a fiú rámeredt; rettegő tekintetét teljes egészében felé fordította. Alizeh látta, hogy a sznodája mögött a szemét keresi.

– Sora? – kérdezte. Miért?

Alizeh majdnem elmosolyodott.

– Bek mefem – felelte halkan. Mert megértelek. – Bek bidem. – Mert voltam a helyedben.

Alizeh nem várta meg, hogy a másik válaszoljon, hanem felegyenesedett, és kirázta a havat a szoknyáiból. Enyhén nedvesnek érezte a torkát, ezért elővett egy zsebkendőt, és a sebre szorította. Még akkor is mozdulatlanul állt, amikor a harang megkondulva tudatta az órát, és a hangjára felrebbent egy csapatnyi fényben pompázó tollú seregély.

Alizeh mélyet lélegezve a tüdejébe szívta a fagyos levegőt. Gyűlölte a hideget, de legalább élénkítő hatással volt rá, és az állandó kényelmetlenség hatékonyabban ébren tartotta, mint bármilyen tea. Az előző éjjel két órát, ha aludt, de nem engedhette meg magának, hogy ez a mulasztás visszatartsa. Amina asszony pontosan egy óra múlva várta munkába, vagyis a következő hatvan percben meglehetősen sok mindent el kellett végeznie.

Ennek ellenére tétovázott.

A torkának szegezett kés kizökkentette. Nem az erőszak zaklatta fel – az utcán töltött évek során egy kést lengető, éhes fiúnál sokkal rosszabb dolgokkal is szembe kellett néznie –, hanem az időzítés. Még nem felejtette el az előző éjszaka eseményeit, az ördög hangját, a fiatal férfi arcát.

Nem felejtette el, egyszerűen csak félretette. Az aggódás is foglalkozás volt – Alizeh számára összességében a harmadik. Munka, mely részt követelt magának az eleve szűkös szabadidejéből, így hát Alizeh gyakran elraktározta a nyugtalanságát: porosodjon csak, amíg rá nem ér elővenni.

Persze Alizeh nem volt ostoba.

Iblísz egész életében kísértette, kis híján az őrületbe kergette a kibogozhatatlan rejtvényeivel. A lány sosem értette, honnan ez a kitartó érdeklődés, mert bár tudta, hogy az ereit átható fagy még a saját népén belül is különlegessé teszi, ahhoz nem tűnt elégséges indoknak, hogy ilyen kínszenvedésre ítélje őt. Gyűlölte, hogy életét a fenevad suttogása szövi át.

Az ördögtől a dzsinnek és az agyagok egyaránt irtóztak, de az embereknek évezredekig tartott felfogni az egyszerű igazságot, miszerint a dzsinnek bárki másnál jobban gyűlölik. Hiszen végső soron Iblísz volt a felelős a civilizációjuk bukásáért, a fénytelen, könyörtelen létezésért, melyre Alizeh ősei hosszú időn át ítéltettek. A dzsinnek keservesen meglakoltak Iblísz tetteiért – a gőgjéért – az emberek keze által, akik évek ezrein át mennyei kötelességüknek tekintették, hogy megszabadítsák a földet a teremtményektől, melyekre kizárólag az ördög leszármazottaiként tekintettek.

Ennek a gyűlöletnek a foltja nem kopott le egykönnyen.

Egyvalami azonban újra és újra bizonyosságot nyert Alizeh számára: az ördög jelenléte az életében ómen volt, a küszöbönálló keserv előjele. Minden halál, minden veszteség, reumás élete gyulladt ízületeinek minden egyes moccanása előtt hallotta a hangját. Csak igazán gyenge pillanataiban vett tudomást a makacs gyanúról, miszerint az ördög üzenetei valójában a részvét elfajzott megnyilvánulásai. Mintha azt hitte volna, a figyelmeztetés élét veszi az elkerülhetetlen kínnak.

Pedig ellenkezőleg: a rettegés általában csak rontott a helyzeten.

Alizeh ilyenkor naphosszat azon töprengett, vajon miféle sanyargatásnak lesz kitéve, hogy milyen szenvedés vár rá. Képtelenség volt megmondani, meddig…

A keze szándékát feledve megdermedt; véres zsebkendője észrevétlenül a földre szállingózott. Alizeh szíve hirtelen patadübörgést megszégyenítve kezdett el verni a mellkasában. Alig kapott levegőt. Az arc, az embertelen arc. Itt volt, egyszer csak itt volt…

Máris őt nézte.

Az arcával együtt az alak köpenye is szemet szúrt a lánynak. Finom szövésű, míves szabású, nehéz fekete gyapjúból készült; Alizeh még távolról, a pillanat hevében is felismerte elegáns pompáját. Minden kétséget kizáróan csakis Madám Nezrin, a legelőkelőbb birodalmi műhely fővarrónőjének munkája lehetett – Alizeh bárhol felismerte volna a nő kéznyomát. Persze a birodalom szinte bármelyik műhelyének munkáját felismerte volna, minek köszönhetően sokszor elég volt egyetlen pillantást vetnie egy idegenre, hogy máris tudja, hányan tennének úgy a temetésén, mintha gyászolnák.

Elnézve, hogy a férfi erszénye feltehetőleg súlyosabb volt, mint magának Dáriusnak, Alizeh megállapította, hogy valószínűleg számtalan talpnyaló siratná. Az idegen magas volt és tekintélyt parancsoló. Az arcába húzta a csuklyáját, így a vonásai nagyja árnyékba borult, de messze nem sikerült olyan észrevétlennek maradnia, mint azt nyilvánvalóan remélte. Ahogy a szél meglibbentette a köpenyét, Alizeh egy pillanatra meglátta a bélését: ébenfekete, borban érlelt, faggyal finomított selyem volt. Egy ilyen textília létrehozásához évek kellettek. Több ezer órányi munka. Az ifjúnak alighanem fogalma sem volt, mit is visel, miként arról sem, hogy Alizeh még messziről is felmérte, hogy a csat a nyakán színtiszta arany, és hogy az egyszerű, dísztelen csizma árából a város több száz családja lakhatna jól. Bolond volt, ha azt hitte, itt beleolvadhat a tömegbe, hogy rajtaüthet a lányon, hogy…

Alizeh szobormerevvé vált.

Elméjében megértés kezdett derengeni, és azzal együtt valami sűrű, szédítő nyugtalanság.

Mióta állt ott ez a férfi?

Volt egyszer egy ember,

vállán két kígyó ült.

Az igazság az volt, hogy Alizeh talán fel sem figyelt volna rá, ha az idegen nem őt nézi egyenesen, mintha oda akarná szegezni a szemével a levegőhöz. Villámként hasított belé a felismerés, és felzihált: csak azért látta a férfit, mert az megengedte.

Tehát ki is volt a bolond?

Ő maga.

A pániktól lángba borult a mellkasa. Alizeh elszakadt a helytől, ahol állt, és jóformán köddé vált: azzal a természetfeletti gyorsasággal száguldott végig az utcákon, amit általában a legzűrösebb helyzetekre tartogatott.

Fogalma sem volt, miféle sötétséget tartogatott a számára ez a különös agyagarc. Csak azt tudta, hogy képtelen lesz megszökni előle.

Mégis muszáj lesz megpróbálnia.

NÉGY

A hold akkora volt az égen, hogy Kamran arra gondolt, akár meg is érinthetné a bőrét; hogy az ujjával körberajzolhatná a sebeit. Nézte az ereit és a csillagrepedéseit, a pókhálógubóhoz hasonlatos fehér himlőhelyeit. Miközben tanulmányozta, az agya dolgozott; a szeme résnyire szűkült az iménti képtelen illúzió láttán.

A lány jóformán köddé vált.

Kamrannak nem állt szándékában bámulni, ugyanakkor hogy is nézhetett volna félre? Még azelőtt meglátta a veszélyt a támadó mozdulataiban, hogy a férfi kivonta volna a kését; ráadásul senki nem figyelt oda az összetűzésre. A lány megsérülhetett volna, elrabolhatták vagy kegyetlenül meggyilkolhatták volna, és bár Kamrannak nappal nem volt szabad feltűnést keltenie, az ösztöne arra sarkallta, hogy figyelmeztetést kiáltson, hogy közbeavatkozzon, amíg még nem késő…

Kár volt aggódnia.

De attól még sok minden aggasztotta, köztük nem utolsósorban, hogy a lány körül mintha valami nem lett volna rendben. Sznodát – félig áttetsző selyemből szőtt maszkot – viselt a szemén és az orrán, ami ha nem is takarta tökéletesen, de valamelyest elrejtette a vonásait. Persze a sznoda önmagában teljességgel ártatlan volt; minden szolgálónak hordania kellett. Látszólag a lány is cseléd volt.

Csakhogy a sznoda a szolgáknak csak a munkájuk közben volt kötelező; szokatlan, hogy a lány már ilyen korai órán felvette a sajátját, amikor a nemesek még fel sem keltek.

Sokkal valószínűbbnek tűnt, hogy nem is cseléd.

Ardúnia birodalmába már évek óta szivárogtak a kémek, de az elmúlt hónapok során a számuk veszélyesen megnőtt. Ez táptalajként szolgált egy nyugtalanító gondolatnak, mely újabban előkelő helyen fészkelt Kamran elméjében, és melytől most sehogy sem sikerült szabadulnia.

Kifújta bosszúságát; lehelete felhőként gomolygott a hidegben.

Kamran meggyőződése, hogy a lány lopta a szolgaruhát, egyik pillanatról a másikra erősödött, hiszen a próbálkozása, hogy észrevétlen maradjon, nemcsak gyenge volt, de eleve átlátszó is, hiszen az alsóbb osztályok életét meghatározó számtalan szabály és szokás ismeretének hiányáról árulkodott. Már a járása is intő jel volt; egy szolgához képest túl kimódoltan lépdelt, előkelő tartását csakis gyerekkorától fogva sajátíthatta el.

Kamran mostanra biztosra vette, hogy a lány leplez valamit. Nem ez lett volna az első alakalom, hogy valaki a sznodát használva próbálja elrejteni a kilétét a nyilvánosság elől.

A férfi vetett egy pillantást az órára a téren; azért jött ma reggel a városba, hogy szót váltson a Jósokkal, akik titokzatos levélben kértek tőle audienciát, annak dacára, hogy nem hirdette ki nyilvánosan a hazatérését. A találkozót azonban a jelek szerint el kell halasztania, hiszen Kamran folyton megbízható ösztönei csalódására sehogy nem akartak elcsitulni.

Hogy lehetséges, hogy egy szolgálólány fél kézzel ilyen könnyedén lefegyverzett egy férfit, aki kést szorított a torkához? Ugyan honnan lett volna ideje vagy pénze, hogy önvédelmi leckéket vegyen? És mi a fenét mondhatott a másiknak, amitől az zokogni kezdett a hóban?

A szóban forgó gyanúsított még csak most kezdett talpra kecmeregni. Vörös bozontjáról lerítt, hogy Festből származik, mely régió Szetártól, a fővárostól legalább egy havi járásra esett. A támadó nemcsak messze vetődött az otthonától, de látszólag komoly fájdalmai voltak, és egyik karja mélyebben lógott a másiknál. Kamran nézte, ahogy a vörös hajú próbálja megtalálni az egyensúlyát, közben a jó végtagjával fogta a – feltehetőleg kifordult – rosszat. Koszos arcára könnyek róttak tiszta ösvényeket, és Kamrannak most lehetősége nyílt alaposan szemügyre venni a bűnözőt. Ha gyakorlottabb lett volna az érzelmei kimutatásában, Kamran vonásai talán meglepetésről árulkodtak volna.

A támadó meglehetősen fiatal volt.

Kamran fürgén megindult felé, és már menet közben egy szövevényes láncmaszkot húzott az arcába. Szembement a széllel, a köpenye a csizmáját verdeste, és csak akkor állt meg, amikor már majdnem összeütközött a gyerekkel. Ez elég volt ahhoz, hogy a festi fiú hátrahőköljön előle, és felnyüszítsen, amikor ettől megmozdult a sérült végtagja. A suhanc a fájó karját dajkálva, ajkát a mellkasára szorítva összegörnyedt, mint egy alázatos százlábú, és kivehetetlen szavakat mormolva megpróbált elfurakodni Kamran mellett.

– Lotfi, hejj, beksti… – Kérem, uram, elnézést…

Kamran elképedt a kölyök arcátlansága láttán. De legalább vigasztalta, hogy igaza volt: csakugyan festúnul beszélt, és távol szakadt otthonról.

A férfiban minden szándék megvolt, hogy átadja a gyereket a rendőrbíráknak; eleve ezért ment oda hozzá. De most, a gyanújától szabadulni képtelenül hirtelen elbizonytalanodott.

A gyerek ismét megpróbált elnyomulni mellette, mire ő ismét az útját állta.

– Küa tan goft et cseknez? – Mit mondott neked az a fiatal nő?

A fiú összerezzent. Hátrált egy lépést. A bőre egy vagy két árnyalattal halványabb volt, mint a barna szeme, az orra körül szeplők sötétlettek. Az arca nem túl előnyösen, foltokban kipirult.

– Beksti, hedzs, nek mefem… – Sajnálom, uram, nem értem…

Kamran közelebb lépett; a fiú kis híján felvinnyogott.

– Dzsev man – parancsolta. – Presz. – Felelj nekem. Most.

Erre a fiú nyelve megeredt, szinte gyorsabban is, semhogy érteni lehetett volna. Kamran fejben fordította a szavait, ahogy beszélt:

– Semmit, uram… kérem, uram, én nem bántottam, csak félreértés volt…

Kamran a kesztyűs kezével megragadta a festi kifordult vállát, mire az felkiáltott, és megroggyanó térddel levegő után kapott.

– Hogy mersz az arcomba hazudni?

– Uram… kérem… – A gyerek már sírt. – Csak visszaadta a késem, uram, esküszöm, aztán… aztán kenyeret kínált, azt mondta…

Kamran elhajolt tőle, és leeresztette a kezét.

– Még mindig hazudsz.

– Az anyám sírjára esküszöm. Mindenre, ami szent…

– Visszaadta a fegyveredet, és felajánlotta, hogy megetet – szakította félbe Kamran élesen –, azután, hogy majdnem megölted. Hogy lopni próbáltál tőle.

A fiú megrázta a fejét, szemébe újabb könnyek szöktek.

– Irgalmas volt hozzám, uram… Kérem…

– Elég legyen.

A fiú becsukta a száját. Kamran tehetetlen bosszúsága egyre nőtt; kétségbeesetten vágyott rá, hogy megfojthasson valakit. Ismét végigmérte a teret, hátha a lány csak úgy megjelenik, ugyanolyan könnyedén, mint ahogy eltűnt. A tekintete megint a fiún állapodott meg.

Mint a mennydörgés, olyan volt a hangja.

– Kést szorítottál egy nő torkához, mint a gyávák gyávája, mint a férfiak legalantasabbja. Az a fiatal nő talán irgalmas volt hozzád, de nem látom okát, én miért lennék az. Azt várod, hogy csak úgy, ítélet nélkül elsétálhatsz innen? Anélkül, hogy igazság tétetett volna?

A fiút pánik kerülgette.

– Kérem, uram… elmegyek, és meghalok, uram… Elvágom a saját torkom, ha kéri, csak a rendőrbíráknak ne adjon ki, könyörgöm!

Kamran pislogott. A helyzet másodpercről másodpercre bonyolultabbá vált.

– Ezt meg miért mondod?

Erre a fiú csak a fejét rázta, egyre hisztérikusabban. A szeme vadul forgott, a félelme túlságosan tapintható volt, hogy színlelt legyen. Egyszer csak vonyítani kezdett; jajgatása visszhangot vert az utcákon.

Kamran nem tudta, hogyan nyugtathatná le az utcakölyköt; saját haldokló katonái sosem engedtek meg maguknak ilyen fokú gyengeséget a jelenlétében. Megkésve felötlött benne, hogy elengedhetné a suhancot, de még épp csak formálódni kezdett benne a gondolat, amikor az figyelmeztetés nélkül teljes hosszában a saját torkába mélyesztette durva pengéjét.

Kamran élesen beszívta a levegőt.

A fiú – akinek a nevét nem tudta – fuldokolt a saját vérétől és a továbbra is a nyakába fúródó késtől. Kamran elkapta estében, és ujjai alatt érezte kidudorodó bordáit. Könnyű volt, mint egy madár, a csontjai nyilvánvalóan kiüregesedtek az éhségtől.

Régi ösztönök kerekedtek felül.

Kamran azon a hangon kiáltott utasításokat a járókelőknek, amellyel légiókat vezetett, és körülötte mintegy a semmiből idegenek jelentek meg, hogy saját gyerekeiket magukra hagyva kövessék a parancsait. A feje úgy zsongott a hitetlenkedéstől, hogy szinte észre sem vette, amikor a fiút kiemelték a karjából, és elvitték a térről. Kamran úgy meredt a vérre, a bepettyezett hóra, a vörös patakocskákra, melyek egy csatornafedő pereme köré gyűltek, mintha még nem látott volna ezernél is több halált. Pedig látott, nagyon is látott, és azt hitte, a sötétségnek minden válfaját ismeri már. De olyannak még nem volt tanúja, hogy egy gyerek öngyilkosságot kövessen el.

Ekkor észrevette a zsebkendőt.

Korábban látta, hogy a fiatal nő a torkához szorította, a sebhez, melyet a mostanra feltehetőleg halott fiú ejtett rajta. Látta, hogy az a különös lány egy katona nyugalmával kezelte a saját közeli halálát, és aztán egy szent könyörületességével tett igazságot. Mostanra szemernyi kétsége sem maradt afelől, hogy kém, mégpedig meglepően ravasz fajta.

Hiszen egy pillanat leforgása alatt felmérte, hogyan bánjon egy gyerekkel, nem? Kamrannál jóval okosabban cselekedett, bölcsebben ítélt, és most, hogy a férfi visszagondolt a nő iménti szökésére, a félelmei csak fokozódtak. Ritkának számított, hogy Kamran szégyent érezzen, de most pontosan ez az érzés morajlott benne. Nem volt hajlandó halkulni. Kamran kinyújtott ujjával felemelte a hóból a hímzéssel díszített, négyzet alakú szövetet. Arra számított, hogy a fehér pamut vértől mocskos lesz.

Makulátlan volt.

ÖT

Kamran sarka szokatlan erővel kopogott a márványpadlón; a hang visszhangot vetett otthona barlangszerű termeiben. Miután az apja meghalt, Kamran rájött, hogy egyetlen érzés előrelendítheti az életben – ha gondosan ápolja, forróvá és létfontosságúvá dagadhat a mellkasában, mint egy új szerv.

A harag.

Több szerepe volt abban, hogy a férfi még élt, mint a szívének.

Kamran állandóan dühös volt, de most különösen: az Úr irgalmazzon annak, aki útjába áll, amikor a legrosszabb oldala kerekedik felül.

Miután begyömöszölte a lány zsebkendőjét a mellényzsebébe, lendületesen sarkon fordult, és a gondolataiba merülve megindult türelmesen várakozó lova felé. Kamran kedvelte a lovakat. Engedelmeskedtek, és nem akadékoskodtak. Legalábbis szóval nem. A fekete csődört sem gazdája véres köpenye, sem gondterhelt kedélyállapota nem zavarta.

Ellenben Hazannal.

A miniszter most bámulatos sebességgel szegődött Kamran nyomába; másodikként az ő csizmái dübörögtek a kőpadlón. Ha nem közösen cseperedtek volna fel, Kamran otromba problémamegoldó módszerrel, nyers erőszakkal felelt volna a pimaszságra. De Hazant eleve az alázat teljes hiánya tette tökéletessé a miniszteri szerepre. Kamran nem szenvedhette a hízelgőket.

– Az idióták között is a legrémesebb vagy, tudtad? – kérdezte Hazan nagy nyugodtan. – A legvénebb benzeszfára szögezve lenne a helyed. Hagynom kellene, hogy szkarabeuszok hántsák le a húst a csontjaidról.

Kamran nem felelt.

– Hetekig is eltarthatna. – Hazan közben beérte Kamrant, és mostanra könnyedén lépést tartott vele. – Örömmel töltene el a látvány, ahogy felfalják a szemgolyódat.

– Nyilván túlzol.

– Biztosíthatlak, hogy nem.

Kamran figyelmeztetés nélkül megtorpant; Hazant dicsérte, hogy nem veszítette el az egyensúlyát. A két fiatal férfi határozottan szembefordult egymással. Hazan fiúkorában a térdei gyulladt gumókra hasonlítottak; gyerekként akkor sem bírta volna magát rendesen kihúzni, ha az élete múlt volna rajta. Kamrant önkéntelenül is ámulatba ejtette a változás, amin keresztülment, és melynek következtében a fiú olyan férfivá érett, aki teljesen fesztelenül, mosolyogva fenyegette halállal a trónörököst.

Kamran bosszús tisztelettel nézett farkasszemet a miniszterével. Hazan és ő majdnem ugyanolyan magasak voltak. Testalkatra is hasonlítottak.

A vonásaik viszont nem is különbözhettek volna jobban.

– Félreértesz – mondta Kamran, és még ő is hallotta a saját hangján, mennyire fáradt. Haragja lassan kezdte élét veszíteni. – Ami az erőszakos halálom iránti lelkesedésedet illeti, abban nem kételkedem. A szerinted általam elkövetett kár általad becsült mértékére céloztam.

Hazan frusztrációjáról csak szemvillanása árulkodott. Amikor megszólalt, a hangja nyugodt volt:

– A tény, hogy az elmédben bizonytalanság honol afelől, elkövettél-e súlyos hibát, vagy sem, csak azt bizonyítja számomra, hogy nem ártana megnézetned a nyakadat a palota hentesével.

Kamran már-már elmosolyodott.

– Szerinted ez mulatságos? – Hazan kimérten közelebb lépett. – Mindössze felhívtad a királyság figyelmét a jelenlétedre, csak nyíltan odakiáltottad a tömegnek, ki vagy, csupán célpontot csináltál magadból a testőreid távollétében…

Kamran kioldotta a csatot a torkán, megnyújtóztatta a nyakát, és hagyta, hogy a köpenye lecsússzon róla. Láthatatlan kezek kapták el, és a besiető, kísértetszerű szolga rögtön el is tűnt a vérfoltos kelmével. A töredékmásodpercben, amíg a férfi elmosódottan látta a szolga sznodáját, újra eszébe jutott a lány.

Kamran a tenyerével végigsimított az arcán, és elkomorodott. Átmenetileg megfeledkezett a fiú megalvadt véréről a kezén, és most azt remélte, bárcsak újból elfelejthetné. Eközben csak fél füllel figyelt oda minisztere korholására, mellyel egyébként sem értett egyet.

A herceg nem gondolta ostobának a tetteit, és azt sem hitte, hogy méltóságán aluli lenne az alsóbb osztályok viselt dolgai iránt érdeklődnie. Gondolatban nem feltétlenül vitatkozott volna az érvvel, hogy az efféle kíváncsiság meddő – tisztában volt vele, hogy nem törődhet minden utcai csetepatéval, különben lélegezni is alig maradna ideje –, de ha el is tekintett a ténytől, hogy az ardún nép élete iránti érdeklődés teljes mértékben a herceg hatáskörébe tartozik, az aznap reggeli vérontás többnek tűnt holmi véletlenszerűen kirobbant erőszaknál. Sőt, minél hosszabban töprengett az eseményen, annál gyanúsabbnak tűnt az egész, résztvevői pedig annál összetettebbnek, mint elsőre. Akkor és ott bölcsnek tűnt, hogy közbeavatkozzon…

– Egy esemény, mely két jelentéktelen egyént érintett, akik jobban jártak volna, ha a saját fajtájuk végez velük – mondta Hazan szinte érzelemmentesen. – Állításod szerint a lány jónak látta útjára engedni a fiút… te mégis hibásnak vélted az ítéletét? Szükségesnek láttad, hogy Istent játssz? Ne, erre ne válaszolj. Inkább nem akarom tudni a választ.

Kamran szótlan pillantást vetett a miniszterére.

Hazan ajka keskeny vonallá préselődött.

– Ha a fiú esetleg valóban megölte volna a lányt, talán hajlanék rá, hogy fontolóra vegyem, bölcs volt-e beavatkoznod. Viszont ennek híján – folytatta színtelen hangon – vakmerő magatartásodra nem látok mentséget, felség, sem magyarázatot a megfontolatlanságodra, kivéve a groteszk vágyat, hogy hősködhess…

Kamran a plafonra meredt. Kevés dolgot szeretett igazán az életében, de a szimmetriát, az értelmes mintázatokat mindig is értékelte, mert nyugalommal töltötték el. Most a merész kupolás mennyezetet bámulta: a mívesen egymásba olvadó boltíveket. Minden felületet és beugrót ritka fémekből öntött díszítések és zománcos csempék leptek, melyeket nagy szakértelemmel végtelenül ismétlődő geometriai mintákba rendeztek.

Kamran felemelte az egyik véres kezét, mire Hazan elhallgatott.

– Elég – mondta halkan. – Kellően hosszan tűrtem feddésedet.

– Igenis, felség. – Hazan hátrált egy lépést, de közben furcsán nézett a hercegre. – Talán hosszabban is, mint általában.

Kamran magára erőltetett egy gúnyos mosolyt.

– Könyörgöm, kímélj meg az elemzésedtől.

– Emlékeztetnélek, felség, hogy az elemzés, melyet annyira megvetsz, tisztviselői kötelességem.

– Ez sajnálatos tény.

– És gyűlöletes egy foglalkozás, ha az ember tanácsát így fogadják, nem gondolod?

– Hadd adjak én is egy tanácsot, miniszter uram: ha barbárokat akarsz okítani, előtte érdemes mérsékelni az elvárásaidat.

Hazan elmosolyodott.

– Ma a legkevésbé sem vagy önmagad, felség.

– Üdébb lennék a szokásosnál?

– A kedélyed jóval sötétebb ma reggel, mint mutatod. Gondolkodom, firtassam-e, miért dúlt fel ennyire egy utcakölyök halála.

– Falra hányt borsó lenne.

– Ah! – Hazan továbbra is mosolygott. – Látom, a nap még nem érett meg az őszinteséghez.

– Ha csakugyan feldúlt vagyok – mondta a herceg enyhén türelmét veszítve –, hát csakis a hévtől, mellyel emlékeztetnélek rá, hogy az apám fellógatott volna az arcátlanságodért.

– Csakugyan – felelte Hazan halkan. – De most tűnik fel, hogy nem vagy az apád.

Kamran felkapta a fejét. Gondolkodás nélkül előrántotta a kardját a hüvelyéből, és markolatot szorító keze csak akkor dermedt meg, amikor meglátta az alig leplezett vidámságot a minisztere szemében.

Kamran nem volt a helyzet magaslatán.

Bő egy éve nem járt már otthon; elfelejtette, hogyan zajlik egy normális beszélgetés. Hosszú hónapokat töltött a birodalom szolgálatában azzal, hogy a határokat védte, portyákat vezényelt, és a halálról álmodott.

Ardúnia viszálya a déllel időtlen idők óta tartott.

Ardúnia hatalmas birodalom volt – a leghatalmasabb a világon –, és legnagyobb gyengesége egyszerre volt hétpecsétes titok, és óriási szégyen forrása: kezdett kifogyni a vízből.

Kamran büszke volt Ardúnia qanatjaira – az elmés hálózatra, mely a víztartó rétegekből felszíni tározókba juttatta a vizet, s melynek köszönhetően a nép inni és öntözni tudott. A problémát az jelentette, hogy a qanatok teljes mértékben a hozzáférhető talajvízre hagyatkoztak, ami azzal járt, hogy az ardún föld kiterjedt részei évszázadokon át lakhatatlanok voltak. Ezt a problémát csak úgy sikerült valamelyest mérsékelni, hogy a tengeren át édesvizet hozattak a Masti-folyóból.

Ehhez a gigászi folyóhoz egy Ardúnia legdélebbi határához tapadó apró, szomszédos birodalom, Tulán nadírjánál vezetett a legrövidebb út. Tulán leginkább bolhára hasonlított, melyet nem tudtak lerázni: parazita volt, melyet sem megölni, sem kikaparni nem lehetett. Ardúnia leghőbb vágya az volt, hogy akvaduktot építhessen, mely egyenesen keresztülszeli a déli nemzet szívét, de évtized évtizedet követett anélkül, hogy annak királyai meghunyászkodtak volna. Tulán egyetlen békés ajánlata a hozzáférésre egy olyan súlyos, romlással fenyegető adó volt, melyet még Ardúnia sem bírt volna megfizetni. A birodalom többször is megkísérelte egyszerűen elpusztítani Tulánt, de csak annyit ért el, hogy a hadserege meghökkentő veszteségeket szenvedett – Kamran apja is így lelte halálát –, és északon senki nem tudta, miért.

Gyűlölet torlódott fel a két nemzet között, mint egy járhatatlan hegylánc.

Az ardún flottának közel egy évszázadon át jóval veszélyesebb utat kellett megtennie a vízig, és hónapokig tartott, amíg elért a szilaj folyóhoz. Szerencsére Ardúniát nemcsak megbízható esős évszakkal áldotta meg a sors, de mérnökökkel is, akik bámulatos víztározókat terveztek, melyekben akár évekre elegendő esővizet lehetett egyszerre összegyűjteni és tárolni. Csakhogy manapság a felhők sosem tűntek elég dúsnak, és a birodalom ciszternái is apadni kezdtek.

Kamran mindennap esőért fohászkodott.

Ardúnia birodalma – jelenleg – hivatalosan nem állt háborúban, de Kamran rég megtanulta, hogy a békéért is vérrel kell fizetni.

– Felség. – Hazan óvatos hangja kizökkentette a herceget a merengéséből, és visszaterelte a jelenbe. – Bocsáss meg. Könnyelműen szóltam.

Kamran felpillantott.

A terem részletei, melyben álltak, hirtelen kiélesedtek: fénylő márványpadlója, magas jádeoszlopai, roppant, opálos mennyezete. A herceg érezte a tenyerében kardja elnyűtt bőrmarkolatát, és közben fokozatosan tudatosult benne teste izomzata – a tömör teher, melyet mindig magával hordott, de csak ritkán vett számításba: karjai súlya, lábai nehézsége. Futólag lehunyta a szemét, és kényszerítette magát, hogy visszacsúsztassa a kardját a hüvelyébe. Rózsavíz és frissen főtt rizs illatát érezte; egy szolga sietett el mellettük egy réztálcával, rajta teáskészlettel.

Mennyi ideig révedt a gondolataiba?

Kamran újabban gyakran volt feszült és figyelmetlen. Alvászavarán nem sokat segített, hogy mostanában egyre több tuláni kémet lepleztek le ardún földeken. Ez már önmagában is elég aggasztó fejlemény lett volna, de tovább tetézte saját milliónyi gondja, hiszen nemcsak a víztározókat féltette, de legutóbbi kötelességteljesítése során olyan dolgokat látott, melyek erősen nyugtalanították.

A jövő komornak rémlett, a saját szerepe benne pedig sötétnek.

A herceg, mint azt elvárták tőle, rendszeres tájékoztatót küldött a nagyapjának az útjáról. Legutóbbi levelében csak úgy hemzsegtek a Tulánnal kapcsolatos hírek, hiszen ahogy telt az idő, az apró birodalom úgy vált egyre vakmerőbbé. A zűrzavart és politikai intrikát emlegető pletykák napról napra hangosabbak voltak, és Kamran a két birodalom között fennálló ingatag béke ellenére gyanította, hogy a közeljövőben elkerülhetetlen lehet a háború.

Mindössze két oka volt, hogy egy hete visszatért a fővárosba: először is, miután megtette a veszélyes vízszerző utat, muszáj volt feltöltenie a birodalom többi tározóját tápláló központi ciszternákat, majd épségben hazavezérelnie a csapatait. Másodszor, és ez volt az egyszerűbb: a nagyapja megkérte rá.

Válaszként számos aggályára a herceg azt az utasítást kapta, hogy térjen vissza Szetárba. Hogy megpihenjen, mondta a nagyapja. Ártatlan kérés volt, de Kamran tudta, mennyire rendhagyó.

A herceg most már egy hete tartózkodott a palotában, és minden múló nappal egyre nyugtalanabbá vált. Hiába volt otthon hét napja, a király még nem válaszolt közvetlenül az üzenetére, és Kamranon a katonái vagy teendő nélkül feszültség lett úrrá. Hazan közben éppen ugyanezeknek a gondolatoknak adott hangot, azt latolgatva, nem lehetséges-e, hogy ez a nyugtalanság…

– …alkalmasint magyarázatként szolgál a ma reggeli cselekedeteidre.

Igen. Ha mással nem is, Kamran azzal egyetértett, hogy vágyott már újra dologhoz látni. Rájött, hogy muszáj lesz megint útra kelnie.

A lehető leghamarabb.

– Kezd fárasztani ez a beszélgetés – mondta kertelés nélkül. – Segíts üdvözölnöm gyors lezárását azzal, hogy közlöd, mit óhajtasz. Aztán mennem kell.

Hazan habozott.

– Hát persze, felség, de… Nem kívánod tudni, mi lett a gyerekkel?

– Miféle gyerekkel?

– Természetesen a fiúval. Azzal, akinek a vére most is a kezeden szárad.

Kamran megmerevedett, a haragja hirtelen ismét fellobbant. Úgy tűnt számára, nem nehéz felszítani egy tüzet, melynek a lángja csak elcsitult, de sosem hunyt ki teljesen.