PROLÓGUS

A férfi komótosan lépkedve közelítette meg a roncsot. Egy szurdokban járt, melynek faláról vízesés zúgott alá hangosan dübörögve, majd egy kisebb folyót alkotva csörgedezett tovább kifelé a közeli síkságra. Ennek köszönhetően sűrű pára gomolygott a szorosban. A magányos, szakállas alak vörös mohával borított, méretes sziklák között haladt előre, miközben a magasban madárszerű lények köröztek. A lemenő napfényben megcsillant ezüstös tollazatuk, vijjogásukat még a vízesés hangja sem tudta elnyomni.

Nem először járt itt az évek során, és ahogy korábban is, tekintetét a lezuhant űrhajó maradványára emelte. Szemei fátyolossá váltak, ahogy megállva a vízparton felidézte a szörnyű látványt, mikor becsapódtak a bolygó felszínébe. A hajó vájta ki a szurdokot, kardként vágva bele a fennsík oldalába, eltérítve az odafönt kanyargó folyó útját. Néhány törmelékdarab még mindig felismerhető volt a moharéteg alatt, mely időközben a roncson is megtelepedett. Csupán a masszív hajótörzs hátsó fele és a hajtóművek egy része maradt viszonylag épen, minden más harmonikaszerűen gyűrődött össze, ahogy a jármű átfúrta magát a sziklafalon.

A férfi jól emlékezett arra a napra, olyan emlék volt, amit sosem tudott már kitörölni a memóriájából, újra és újra átélte a szörnyű katasztrófát. Ezért döntött úgy, hogy az esemény évfordulóján mindig ellátogat a helyszínre. Rítus, egyfajta zarándoklat volt ez a számára, hogy enyhítse a nyomást lelkiismeretén, és lerója tiszteletét az elhunytak iránt. Kevesen élték túl a zuhanást, de azóta már ők is átköltöztek a túlvilágra, nem maradt hátra más, csak ő egyedül. Magányos lélek a távoli planétán. Nehéz volt megszoknia a gondolatot. Kemény csatát vívott saját elméjével, hogy megőrizve tudatát ne zuhanjon bele az őrület torkába.

Túlélő volt, aki a mindennapok kihívásaiba kapaszkodva mászott ki lelkének börtönéből a fényre. Nem hagyta, hogy a bolygó legyőzze, megtanulta a javára fordítani nehéz helyzetét. Hosszú csövű sugárvetőjére támaszkodva megigazította magán szakadozott szegélyű kabátját, és fejébe húzta annak csuklyáját, megakadályozva, hogy a sűrű pára átnedvesítse a ruháját. Fejét lehajtva végül becsukta a szemeit, és halkan suttogva megszólalt.

– Nyugodjatok békében, csillagok ölében!

Hosszú percekig állt mozdulatlanul, fejét leszegve fejezte ki a gyászát, aztán mélyet sóhajtva hátat fordított a roncsnak. Ideje volt távoznia, hamarosan biztonságos helyet kellett találnia, ahogy közeledett az éjszaka. Messzire vándorolt otthonától, és a sötétben nem volt tanácsos a vidéken barangolni, mikor az éjszakai ragadozók útra keltek portyázni. A férfi azonban legjobban nem a helyi vadvilágtól tartott. Fokozott óvatosságra más miatt volt szüksége.

Olyan állandó fenyegetés lappangott a levegőben, melyet nem hagyhatott figyelmen kívül, és amivel megtanult együtt élni. Mint mindig, csupán egyetlen dolog számított: túlélni. Újra és újra, amíg csak lehetséges volt. A remény lángja – bár tudta, hogy hiába –, tovább lobogott a szívében.

ELSŐ FEJEZET

GN-s13 nevű galaxis

A MERIDIAN űrhajó vakító villanással bukkant elő a hipertérből. Antianyaggal működő hajtóműve képes volt olyan erős gravitációs mezőt létrehozni, mely lyukat ütött az univerzum szövetén, így a keletkezett féregjáraton keresztül végrehajtotta ugrását az űr eddig feltérképezetlen régiójába. Ez a manővere így is négy földi évbe került, hiába száguldott elképesztő sebességgel.

A Galaktikus Unió egyik legmodernebb hajója volt, igaz nem túl kecses, ám egy ilyen utazáshoz szükség volt erős járműre. Százharminc méter hosszúságú törzse egy sarló alakú, ívelt modulban végződött, melyben a vezérlőterem kapott helyet. Az antennákkal díszített törzs maradék részét többek között a Személyzeti szállások, a Létfenntartó- és kommunikációs rendszer, a raktér, az étkező, valamint az Orvosi- és Laboratóriumi részleg foglalta el. A MERIDIAN kutatóhajóként funkcionált, egy expedíción vett részt, melynek fontos küldetése volt.

Fedélzetén összesen tizennégy fő utazott, akiket arra választottak ki, hogy sikeresen teljesítsék az előttük álló feladatot. Ők vállalták, hogy részt vesznek az expedíción, hátrahagyva otthonukat és adott esetben családjukat. Most, miközben a hajó megérkezett a céljához – legalábbis megközelítve azt – a legénysége is ébredezni kezdett. A MERIDIAN számítógépes rendszerébe táplált koordinátákhoz kapcsolódó program aktiválódott, és a hibernálókapszulák kinyíltak.

***

– Figyelem, emberek! – dörrent hangosan William Helsing kapitány hangja, miután véget ért a közös étkezés.

A szőke hajú, szögletes állú férfi széles mellkasa előtt összefont karokkal, egyenes háttal állt az asztalnál. Fekete termoruhát viselt, akár a többiek, ám kapitányi rangját az öltözetének vállrészén húzódó sárga csík jelölte. Tekintetét lassan végighordozta a körülötte lévőkön, megvárva, hogy elcsendesedjenek. Felelősséggel tartozom ezekért az emberekért. A gondolat csak egy pillanatra suhant át az elméjén, de kicsit így is rémisztőnek hatott a számára, bár nem először nehezedett ilyen súly a vállaira.

Mielőtt a MERIDIAN kapitánya lett, a Galaktikus Unió viszonylag frissen megalakult űrflottájánál szolgált. Hosszú időbe telt, de végül a Föld és a Mars megegyeztek, hogy létrehoznak egy közös, megfelelően felszerelt flottát, ami biztosíthatja az Unió békéjét. Konfliktusok ugyanis mindig adódtak. Radikális csoportok bukkantak fel a legváratlanabb pillanatokban, és a kalózok is egyre vakmerőbbé váltak. A kolóniák a növekvő fenyegetések fényében örömmel fogadták a bejelentést, így egy-egy harcképes űrhajóval valamennyien hozzájárultak a flotta megalakulásához. A kereskedelmi utak védelme elsődleges prioritást élvezett, hiszen az egész Unió ütőerét jelentették, melyre előszeretettel csaptak le a bűnözők. William, aki példás katonai múlttal rendelkezett a Földön, hamar megjárta a ranglétrát, és egy saját űrhajót kapott.

Itt ismerkedett meg leendő feleségével, aki kommunikációs tisztként szolgált a fedélzeten. Egy év alatt számtalan sikeres küldetésben vettek részt, melyek során szorosabbá vált a kapcsolatuk, majd végül összeházasodtak. Nászútjukat az Anlax idilli holdján töltötték, ahol túráztak a hegyekben és hajókáztak a híres lila tóvidéken. Visszatérve a szolgálatba, William korvettjét a Carina-övhöz rendelték, hogy kísérjen el egy fűszerszállító konvojt a Morovin Prime-ra. Itt történt, hogy félúton támadás érte a konvojt, és William szembeszállt a kalózokkal.

Heves csata tört ki, ám sikerült szétverni és megfutamítani az ellenséget, akik egy közeli aszteroida mező felé indultak. William vérszemet kapva eredt a nyomukba, remélve, hogy talán elpusztíthatja a banditákat, azonban ezzel a döntésével hibát követett el. A mezőben ugyanis aknák lapultak, amiket a kalózok dobtak ki, hogy fedezzék a menekülésüket. William pedig gyanútlanul belesétált a csapdába. A korvett súlyos károkat szenvedett, ahogy az aknák aktiválódtak és a hajótestre tapadva felrobbantak. Legénységének nagyrésze odaveszett, köztük a felesége, de a férfi is megsérült. Hetekig kellett kórházban lábadoznia, miközben gyászával és saját lelkiismeretével küzdött.

Bár felettesei és a legénység túlélői nem tartották felelősnek a tragédiáért, William magát okolta a történtekért. Felesége elvesztése megtörte lelkileg, ürességet érzett a szívében. Úgy vélte, nem érdemes tovább a kapitányi rangra, ezért leszerelt a flottától, és egy űrkikötőben rakodómunkásnak állt. Éjt nappallá téve dolgozott, teljesen beletemetkezve fizikai tevékenységébe, hogy már a főnökének kellett hazaküldenie pihenni. Ez így ment hat teljes hónapig, mígnem váratlanul bérelt lakásának ajtajában megjelent Nakada admirális, William egykori mentora és felettese.

Az idősödő férfi azért kereste meg, hogy fogadja el az ajánlatát, miszerint kineveznék a MERIDIAN kapitányává. William, aki még mindig depressziós volt, vonakodott kötélnek állni, azonban az admirálisnak végül sikerült meggyőznie a férfit, hogy vállalja el az új lehetőséget. Nakada ugyanis szinte saját fiaként tekintett Williamre, akit mindig tehetségesnek tartott, igazi vezetőnek, akinek helyén van a szíve. Az expedíciónak pont ilyen kapitányra volt szüksége, és ezt tudta nagyon jól. Így hát William új célt kapva visszatért a flottához, és most a MERIDIAN étkezőjében állva készült tájékoztatást tartani az embereinek.

Rég volt, hogy beszédet intézett másokhoz. Homloka verejtékezni kezdett, de ellenállt a kísértésnek, hogy a kézfejével megtörölje arcát. Remélte, elég határozott lesz a hangja, és pillanatnyi zavara nem fog feltűnni senkinek!

Itt most ez a hajó az otthonunk, és én vagyok a csapat vezetője. Nem hagyhatom cserben ezeket az embereket!

MÁSODIK FEJEZET

– Hosszú utat tettünk meg, hogy eljussunk a megadott koordinátákra – szólalt meg William, miután mindenki elcsendesedett. – Jól tudják, mi a feladatunk. Meg kell találnunk az AKHILLEUSZ kutatóhajót, hogy megtudjuk, mi történt vele és a rajta utazó emberekkel. Valamint, hogy ha nem jártak sikerrel, befejezzük a küldetésüket. Mivel ismeretlen régióban járunk, ezért fokozott figyelmet követelek mindenkitől! Fontos missziót kell teljesítenünk, a Galaktikus Tanács eredményeket akar, hát ne okozzunk nekik csalódást! Tudom, még nem igazán ismerjük egymást, hiszen nem töltöttünk együtt túl sok időt az indulás előtt, de bízom benne, hogy a küldetésünk alatt hatékony csapattá kovácsolódunk, akár egy nagy család. Ha bárkinek bármi gondja adódna, forduljon hozzám nyugodtan! Van kérdés?

A kerek asztalnál ülők közül egy kéz emelkedett a magasba. Remek! Legalább működik a kommunikáció.

– Hallgatom! – intett a kapitány a jelentkező férfinak.

– Hol vagyunk pontosan? – kérdezte Erik Hyland.

A barna hajú, berunai férfi mélyen ülő szemei fáradtan csillogtak, de látszott rajta, hogy komolyan érdeklik a küldetés részletei. Mérnöknek tanult, majd biztonságtechnikusként kamatoztatta tehetségét a Beruna fűszerbányáiban, ahol többek között az ottani munkagépek helyes működéséért, és ezáltal a dolgozók személyi biztonságáért felelt. Később hajójavító vállalkozást alapított orbitális pályán, így jól ismerte az összes űrjármű típusát, azok legtöbb előforduló hibáit. Amikor megfelelő technikust kerestek a MERIDIAN fedélzetére, hamar felmerült a neve, hála nagybátyjának, aki rendelkezett kapcsolatokkal a Galaktikus Kereskedelmi Ligánál. Ők ugyanis nem kevés pénzzel támogatták az expedíciót, így végül Erikre esett a választás. A férfi ugyan vonakodott elfogadni a lehetőséget, ám családja nyomására elvállalta a feladatot. Felesége és a lánya is jól tudták, mennyire szeretett volna nyomot hagyni a történelemben, ezért a támogatásukat élvezve meghozta a döntését.

Jelenlegi pozíciójában ő felelt a három fős kisegítőszemélyzet munkájáért, akiket beosztottak mellé a hajón. Technikusok kis csapata volt ez, és a mérnök tisztában volt vele, milyen létfontosságú a jelenlétük, ha bármi baj történne a MERIDIAN fedélzetén.

– Jogos a kérdése, Mr. Hyland – bólintott William. – A választ inkább rábíznám asztrofizikusunkra, Miss Raven Waldasra! Jól tudom, hogy az étkezés előtt már ellenőrizte az adatokat?

– Így van, uram! – állt fel a szőke hajú nő.

Raven Waldas az Aster világán született egy arisztokrata családban. Nemesi származása miatt a legjobb magántanároktól tanult, ám érdeklődési köre hamar a csillagászat és a fizika felé fordult. Családjának hatalmas könyvtárában töltötte legtöbb idejét. Édesanyja ezt nem nézte jó szemmel, mivel ő politikai pályára készítette fel a lányát, ráadásul nem titkolt szándéka volt beházasítania a bolygó uralkodói dinasztiájába. Raven kezét még tinédzser korában odaígérte az asteri hercegnek. A nő persze fellázadt az elavult hagyomány ellen, és nevének befolyását kihasználva megszökött az Asterről. Hagyott egy búcsúlevelet szüleinek, amiben kihangsúlyozta, hogy ne is próbálják megtalálni majd és bocsánatot kért, amiért magához vett némi kreditmennyiséget, hogy elboldoguljon.

Egyenesen a Földre utazott, ahol bérelt egy apartmant, időszakos éjszakai munkákat vállalt, miközben beiratkozott a legközelebbi egyetemre, hogy folytassa tanulmányait. Talpraesett és határozott jellemének köszönhetően könnyedén elboldogult egyedül, majd hamarosan, miután lediplomázott, állást kapott egy planetáriumban. Szorgalmasan és nagy gonddal végezte munkáját, így egy év múlva már rábízták, hogy felügyelje a létesítmény felújítását. Ezt követően, egy meglehetősen pozitív ajánlólevél kíséretében, áthelyezték a Senler 9-en található obszervatórium élére.

Ezen időszak alatt saját tanulmányán munkálkodott, ami a sötét anyag természetét vizsgálta. Mikor elkészült a könyvvel, kapcsolatai segítségével sikerült kiadatnia, és a kötet visszhangja nem is maradt el. Tanulmányában állítása szerint a sötét anyag (igaz, csak nagyon kis mértékben észlelve), összeköti a galaxisokat. Fekete lyukak által keltett gravitációs hullámokból és sötét fotonokból nyer energiát, amivel egyben tartja az univerzumot. Raven pedig az elemzett adatokból virtuális szimulációval készített egy modellt a sötét háló szerkezetéről, ami meglepő módon rendezettnek tűnt, akár egy pókháló. Vajon gondos tervezés vagy a véletlen szülötte mindez? Könyvében erre kereste a választ. Tanulmánya persze nagy vihart kavart tudományos körökben, és a neve azonnal ismertté vált. Még holoműsorokba is meghívták, hogy adjon interjút, amit készséggel meg is tett, népszerűsítve alkotását. Művének köszönhette, hogy felkérték, vegyen részt az expedíción, és Raven kíváncsi természetétől hajtva beleegyezett.

A nő elővette holopadját, és a lapos, tenyérnyi méretű készüléket az asztalra tette, majd az ujjait kétszer végighúzta sötét érzékelőfelületén, mire egy bolygó holografikus képe jelent meg a levegőben fölötte. Raven egy mozdulattal a duplájára nagyította, és megszólalt.

– A számítások alapján az Akhilleusz vészjelzése erről a planétáról érkezett, ami ideális távolságra kering a csillagától. A MERIDIAN egyenesen ide tart, körülbelül három óra múlva érjük el a bolygót. A kezdeti elemzés alapján a légköre igen hasonló a Földéhez. Nem csodálkoznék, ha élet lenne a felszínen.

– Vízben nincs hiány, az kétségtelen – jegyezte meg a sötétbőrű Nolan Tylerr geológus, ahogy a szuperkontinenst és az apró szigeteket körbeölelő óceánra, valamint a tavakra és folyókra mutatott.

Nolan a Petra sziklás világán született, melynek kietlensége megedzette szikár, de erős testét. Apja szintén geológusként dolgozott, így elhivatottsága a szakma iránt már gyermekkorában megmutatkozott. Gyakran túráztak együtt a hegyekkel tarkított vidéken, miközben a domborzati elemek összetételét vizsgálták. Nolan szenvedélye ebben gyökerezett, számára egy darab kő is millió év történetéről mesélhetett. Ő volt, aki az otthonán időben figyelmeztette az egyik település lakóit, hogy a térségben egy tölcsér fog kialakulni a város alatt. A Petrán ugyanis az időnként felbukkanó, hatalmas lyukakra sokáig nem volt magyarázat, mígnem Nolan több száz év eseményeit elemezve arra jutott, hogy a felszín alatt rejtett gázkamrák találhatók.

Sokan nem hittek neki, azonban miután leereszkedett a közeli hegy gyomrába, elég bizonyítékkal tudott szolgálni ahhoz, hogy a hatóságok azonnal evakuációt rendeljenek el. A város felét még aznap éjjel elnyelte a kialakuló tölcsér, ahogy a házak alatt beomlott a talaj, és helyükön csak egy üresen tátongó lyuk maradt. Ám az emberek biztonságban voltak, és csak ez számított. Felfedezésével és gyors reagálásával tudományos körökben is nevet szerzett, melynek köszönhetően felfigyeltek rá a Földön, és ajánlatot tettek, hogy vegyen részt az expedíción. Nolan mindig is vágyott kalandokra, így habozás nélkül igent mondott a felkérésre.

– Remélem is, hogy kialakult valamilyen ökoszisztéma a bolygón, mert akkor már nem hiába jöttem! – vetette közbe Amber Jadin.

A biológusnő igéző szemű, rendkívül csinos teremtés volt, aki le sem tagadhatta volna, hogy a Lacondáról származott. Fekete hajába kékes árnyalat vegyült, mely jellemző volt az otthonán élőkre az utóbbi ötszáz évben. Ezt a jelenséget a tudósok a bolygó csillagának sugárzására vezették vissza. Amber azonban nem csupán a külseje miatt volt figyelemfelkeltő személy. Számtalan tanulmányt írt a különböző világokon található flóráról és faunáról, valamint szakértője volt a ragadozóknak is.

Nevéhez egy igen vitatott teóriája kapcsolódott, amiről már tucatnyi előadást tartott az utóbbi években. Az egyik kolonizált naprendszer három szomszédos bolygóját vizsgálta, pontosabban a rajtuk található élővilágot. Arra a megállapításra jutott, hogy mindhárom planétán ugyanazok a fajok terjedtek el, és bár akadtak köztük különbségek (néha elég jelentősek), mégis szoros rokonságot mutattak egymással. Valahogy megtalálták a módját, hogy áthidalva az űr vákuumát egyik bolygóról a másikra vándoroljanak. Elmélete érthető módon nagy vihart kavart szakmai körökben, ám elősegítette, hogy a neve felkerüljön a MERIDIAN listájára.

A Laconda elhagyása azonban nem volt problémamentes Amber számára, mivel az élettársa képtelen volt tolerálni, hogy milyen hosszú útra vállalkozott. Indulás előtt ultimátumot adott a nőnek, hogy szakítanak, ha felszáll a hajóra. Amber, bár megviselte a dolog, mégis a MERIDIAN fedélzetére lépett, búcsút intve a férfinak.

– Mindannyian reméljük, hogy nem hiába keltünk útra, Miss Jadin – vette vissza a szót a kapitány. – Egy idegen világot készülünk meglátogatni, ezért is kell egy csapatként működnünk! Bár alaposan kiképeztek minket indulás előtt, csak közös erővel birkózhatunk meg az előttünk álló feladattal. Amint orbitális pályára érünk, egy csapat lemegy a felszínre. Ha nincs több kérdésük, azt javaslom, kezdjék meg a felkészülést!

HARMADIK FEJEZET

Quinn Calder a hálófülkéjében tartózkodott, mikor kopogtak az ajtaján, és a vörös hajú, szakállas férfi a bejárathoz ugorva megnyomta a falba épített kapcsolót, mire az ajtó a padlóba csúszott. William állt a küszöbön.

– Uram! – tisztelgett a kapitány előtt Quinn, és William viszonozta a gesztust. Továbbra is mindketten katonák voltak, hiába tudományos küldetésben vettek részt.

– Bejöhetek? Váltanék önnel pár szót, Mr. Calder.

– Hogyne, kapitány! Fáradjon be! – intett Quinn, majd bezárta az ajtót, miután William belépett a fülkébe.

– Egész otthonos – szólt William, ahogy körbehordozta tekintetét a helyiségben, futó pillantást vetve a falra szerelt polcokon sorakozó holografikus fotókra, és antik keménytáblás, megsárgult lapú könyvekre. – Szeret olvasni, Mr. Calder? A fizikai könyvek igen ritkaságnak számítanak manapság.

– Kész vagyon volt megszerezni őket, uram. Tudja, az olvasás az egyik hobbim már gyermekkorom óta. Rajongok Homérosz írásaiért, akárcsak olyan földi felfedezők útjairól készült beszámolókért, mint David Livingstone, Kolumbusz, James Cook vagy Ernest Shackleton. Most mi is az ő cipőjükben járunk, csak egy kissé nagyobb léptékben.

– Való igaz, Mr. Calder. Épp erről akartam beszélni magával. Átnéztem a személyi aktáját, mielőtt útra keltünk. Ön a Marson született, állítólag remek pilóta, ugyanakkor felküzdötte magát első tiszti rangba. Ez kitartásról és elkötelezettségről tanúskodik. Becsülendő jellemvonások, ám az is feltűnt, hogy állítólag nem veti meg a szerencsejátékot, hiába éri kevés siker benne. A nőcsábász jelzőről nem is szólva. Mindkét dolog negatív irányba billenti a mérlegét.

Quinn zavartan sütötte le a tekintetét, miközben nagyot nyelve próbálta palástolni szégyenérzetét. A szerencsejáték és a nők mindig is a gyengeségei közé tartoztak, sosem volt hosszú kapcsolata, mindig új szerelem nyomában járt, ahogy bátran szórta a pénzét is, ami gyakran elúszott. Jelenleg is voltak tartozásai, méghozzá elég kétes személyeknek, akik igen szigorúan vették a fizetési határidőket. Most ráadásul négy évig hibernálva voltam, alaposan elkéstem az adósságaim megadásával. Nem kétséges, hogy a kapitány tisztában van ezzel.

– Önként jelentkezett az expedícióra, Mr. Calder. Szeretném tudni, hogy milyen indíttatásból. Menekülésből vagy elhivatottságból szállt fel a hajóra? – szegezte a férfinak a kérdést William.

Quinn hosszasan hallgatott, majd kihúzva magát a kapitány szemébe nézett.

– Nem tagadom, vannak hibáim, uram, ahogy adósságaim is, melyeket nem törlesztettem, ám erre a küldetésre a kalandvágy és a felfedezés izgalma miatt vállalkoztam. Történelmi jelentőségű az utazásunk, akárcsak korábban az AKHILLEUSZÉ. Szeretném, ha a nevemre később büszkeséggel emlékezne az emberiség!

William jó emberismerő volt, érezte, hogy a férfi őszintén beszél. Szigorúan, de kíváncsian mérte végig, miközben halvány mosoly bujkált a szája sarkában.

– Jól van, Mr. Calder! Hasonló választ vártam magától, mivel fontos feladatra jelölöm ki.

– Miféle… feladatra, kapitány?

– Ön fogja vezetni a csapatot a bolygón!

– Én? – kerekedtek el Quinn szemei döbbenetében. – Azt hittem, hogy maga is ott lesz, uram.

– Nem, Mr. Calder. A hajómon a helyem, hogy vészhelyzet esetén azonnal a segítségükre siethessünk. A MERIDIAN drága darab, egyértelműen a lelkemre kötötték, hogy fokozottan figyeljek rá, de ne aggódjon! Kapcsolatban leszünk a rádión keresztül, óránkénti jelentést kérek a helyzetükről. Bízhatom benne, hogy képes lesz felelősségteljesen ellátni a feladatát?

– Igen, kapitány! – felelt határozottan az első tiszt, miközben tisztelgett felettese előtt, hogy nyomatékosítsa válaszát.

– Rendben van, Mr. Calder! – bólintott elégedetten William, és az ajtóhoz lépve kinyitotta azt. Mielőtt elhagyta volna a fülkét, még hátranézett a férfira. – Ne okozzon csalódást! Számítok magára.

Ezzel William távozott, és Quinn a gondolataiba merülve huppant le a falba csúsztatható matracára. Nem számított rá, hogy ekkora nyomás fog a vállaira nehezedni. Ennek ellenére kellemes izgalom járta át a testét, ahogy kezdett megbarátkozni a gondolattal, és csak remélte, hogy készen áll majd az előtte álló kalandra.

***

Zara Holt kíváncsian tartott a MERIDIAN Orvosi részlegébe. A kommunikációs tiszt éppen lelkesen készült a bolygóra való leszállásra, így a készleteit pakolta a termozsákjába, mikor üzenetet kapott a személyi holopadján. Tarq, a hajó orvosa kívánt beszélni vele. Zara a hosszú, csövekkel és kapcsolókkal tarkított folyosókon bandukolva azon töprengett, vajon mit akarhat tőle a mertaur. Kedvelte a humanoidot, bár eddig nem sokat beszélgettek, ám Tarq humora és barátságos természete szimpatikus volt a számára.

Eddig még kevés mertaurral volt szerencséje találkozni, ezért is örült, mikor kiderült, hogy egyikük a csapat tagja lesz. Mióta az emberiség kirajzott meghódítani a Tejútrendszert, megalapítva a Galaktikus Uniót, ők voltak az egyetlen intelligens faj, akikkel találkoztak. A Poszeidón őslakói törzsekben éltek az óceán mélyén, ugyanakkor gond nélkül elboldogultak a szárazföldön is. Bár a kapcsolatteremtés kezdete nem volt zökkenőmentes, végül a két fajnak sikerült békés megegyezésre jutnia. A humanoidok egy rétege, akiket vonzott az emberek technológiai fejlettsége, még Thalassa Citybe is beköltözött, ahol kialakították saját negyedüket. Igaz, ezzel kissé eltávolodtak a hagyományaiktól. Gyakran megesett, hogy egy-egy törzs vénjei nem nézték jószemmel ezt a fajta életmódváltást, és megtiltották a városba költöző fajtársaiknak, hogy visszatérjenek a vízalatti falvakba. Ezt a belső konfliktust végül sikerült elsimítania azon mertauroknak, akik fajukat képviselve szenátorként bekerülhettek a Galaktikus Tanácsba az évszázadok során. A mertaurok többsége modern gondolkodású volt, és a technológiát képesek voltak a javukra fordítani, valamint számos képviselőjük döntött úgy, hogy felfedezik a galaxist. A legváratlanabb bolygókon bukkantak fel ezt követően, kalandot és új ismereteket szerezve, ahogy kitárult számukra a világ.

A mertaurok bizonyos mértékig hasonlítottak az emberekre: két karral és lábbal rendelkeztek, magasságban ritkán nőttek két méter fölé, ugyanakkor jelentős különbségek is akadtak. Ujjaik között úszóhártya fejlődött ki, bőrük szürke, míg a hajuk zöld vagy halványkék színt öltött. Kopoltyúik, amiket kedvük szerint nyithattak vagy zárhattak, a hátukon helyezkedtek el, de tüdővel is rendelkeztek. Ebből a tudósok arra következtettek, hogy egykor szárazföldi faj voltak. Később ez az elmélet igazolást is nyert. Szemöldök nélküli szemükkel a sötétben is láttak, hiszen a legkisebb fényforrás is a segítségükre volt ilyenkor a tájékozódásban. Orruk helyén mindössze két apró vájat húzódott, és a fülük is kisebb volt az emberekénél, bár jóval érzékenyebb. Testüket változó mintákban borították foszforeszkáló, azonosító pöttyök vagy vonalak, melyek úgy különböztették meg őket, akár az embereket az ujjlenyomat.

A Bonodáról származó nő hamar rátalált az orvosra, aki éppen egy pultra támaszkodva az előtte lévő, falba épített kijelzőkön futó diagrammokat és egyéb adatokat vizsgálta. Fehér termoruhájával szinte beleolvadt steril környezetébe, ahol különféle műszerek, betegágyak és fejlett orvosi berendezések sorakoztak egymás mellett. A keskeny, de hosszú helyiség rideg környezetét csak még inkább kihangsúlyozták a fehér neonlámpák, melyeket csak a gépek kijelzőinek kékes derengése ellensúlyozott.

– Miss Holt! – szólalt meg hirtelen az orvos, majd a nőre nézve elmosolyodott. – Köszönöm, hogy eljött!

Tarq a fajára jellemzően cuppogó hangok kíséretében, de tisztán beszélte a közös nyelvet.

– Remélem, nem zavarom, Tarq! Ha dolgozik, később is visszajöhetek.

– Egyáltalán nem zavar, Miss Holt – ingatta a fejét a mertaur, akinek magas homlokán három foszforeszkáló, azonosító vonal húzódott. – Csak a legénység vérképeit vizsgálom, de úgy tűnik, senkinél nem léptek fel mellékhatások a hibernáció következtében. Önt is beleértve, természetesen.

– Ez megnyugtató. Kissé aggódtam, hogy valami baj lehet az egészségemmel, és ezért akart látni – vallotta be Zara.

– Igen, ezt már akkor éreztem, mikor belépett ide. A gondolatai által keltett érzelmi hullámok árulkodtak róla.

– Mindig elfelejtem, hogy a mertaurok képesek mentálisan érzékelni az elme hangulatingadozásait.

– Sok ember megfeledkezik róla, de nem kell félnie, Miss Holt! Hogy mi jár a fejében, azt továbbra is csak maga tudja.

– Fel sem merült bennem az ellenkezője, Tarq – biztosította róla az orvost őszintén Zara. – Szóval… miről akart beszélni velem?

– Igen, nos… járt nálam a kapitány. Arra kért, hogy tartsak a felszíni csapattal, ha netán valaki megsérülne, akkor ott legyek ellátni az adott személyt.

– Ez logikusnak hangzik – vont vállat a nő. – Mégiscsak egy idegen bolygót készülünk meglátogatni, nyugodtabb leszek, ha maga is ott lesz.

– Éppen erről van szó, Miss Holt. Ön itt marad a hajón – közölte szárazon Tarq, aki azonnal érzékelte Zara csalódottságát. – A kapitány parancsa, sajnálom!

– Nem értem. Talán a kapitánynak valami kifogása van velem szemben?

– Ellenkezőleg, Miss Holt! Tisztában van vele, hogy mielőtt csatlakozott a flottához, elvégzett egy két éves orvosi szakot. Mostantól ön a helyettes egészségügyi tiszt a fedélzeten. Én egyetértettem ezzel a döntéssel.

Zara döbbenete nem is lehetett volna nagyobb.

– De hát… az már évekkel ezelőtt volt. Nem sokkal azután, hogy otthagytam a zenei pályát. Igaz, részt vettem ismétlő oktatásokon, képes vagyok ellátni egyszerűbb sérüléseket, de semmilyen komolyabb tapasztalattal nem rendelkezem.

– Nem is arra kérem, hogy műtéteket hajtson végre – nevetett az orvos. – Egy űrhajón mindig történhetnek kisebb-nagyobb balesetek, és szükség lesz valakire, aki legalább alapszinten képes gondoskodni egy sérültről. Én is nyugodtabb lennék, ha tudnám, hogy a hajón maradó legénység tagjai nem maradnak egészségügyi tiszt nélkül. Tisztában vagyok vele, hogy elsősorban kommunikációs tiszt, és továbbra is ez lesz a feladata, csak sürgős esetben kellene átvennie a helyem. Vállalja ezt a pozíciót, Miss Holt?

Hosszúra nyúltak a másodpercek, amíg a nő megfontolta az elhangzottakat, és bár továbbra is bizonytalan volt saját magában, végül rábólintott a lehetőségre.

– Rendben van, Tarq! Megtisztelő, hogy rám gondoltak, de azért nem vagyok biztos benne…

– Én nagyon is biztos vagyok, ahogy a kapitány is – tette barátsága jeléül Zara vállára úszóhártyás kezét az orvos. – Tudom, hogy helyt fog állni, de reméljük, nem lesz rá szükség! Jöjjön, hadd vezessem körbe! Nem árt, ha képes lesz tájékozódni, hol találhatók az orvosi műszerek.

– Már éppen akartam javasolni – jegyezte meg a nő, mire a mertaur halkan kuncogva nekilátott megismertetni Zarával az Orvosi részleget.

NEGYEDIK FEJEZET

Trevor Vilchis a folyosón állva körbepillantott, hogy biztosan egyedül van-e, majd bekopogott Amber Jadin ajtaján. A xenobiológus kabinjának bejárata azonnal a padlóba süllyedt, és megpillantva a fekete hajú, körszakállas férfit, hirtelen berántotta hálófülkéjébe, majd az ajtót bezárva, a falnak nyomta a másodpilótát és hevesen megcsókolta.

Trevor, akiben szintén feltámadt a vágy, nem ellenkezett, és visszacsókolt, szorosan átölelve a nőt, akinek látványa forrósággal öntötte el a testét. Amber fehér alsóneműt viselt csupán, ami nem sokat takart karcsú testéből és dús kebleiből. Így várta szeretőjét, miután üzenetet küldött a férfi holopadjára. Trevor érintéseitől szinte elektromosság járta át, ahogy ujjai végigsimították a testét, majd beletúrtak kékesfekete hajába, miközben a másodpilóta ajkai érzékien a nyakára tapadtak.

Az utazásra való felkészítés időszaka alatt fonódott románc közöttük, és Trevor miatt történt, hogy Amber végül rászánta magát véget vetni előző kapcsolatának. A másodpilóta szenvedélye, büszke, de kedves természete merőben más volt élettársa utóbbi időben rideg és nemtörődöm viselkedésétől. Az ifjú szerelmesek egymásban rátaláltak arra, amit eddig hiába kerestek: békét és szeretetet. Hiába különböztek egymástól, hiába jártak be más életutat, mégis érezték, hogy összetartoznak, és számukra csak ez számított.

Amber csodálta Trevor elkötelezettségét saját becsületkódexe iránt, melyet mindig igyekezett betartani. A férfi a Wondar független világáról származott, tagja volt a Királyi Flotta Mentőegységének, ahol két évvel idősebb bátyjával szolgált. Számtalan küldetésben vettek már részt együtt, néha a Galaktikus Unió területén is. Trevor és Barton elválaszthatatlanok voltak, remek csapatot alkottak, sosem nyugodtak, amíg végre nem hajtották feladatukat. Egy alkalommal, nyolc évvel ezelőtt, segélykérés érkezett az Unió egyik határszéli bányászkolóniájáról. Az ottani település lakosai súlyos veszélybe kerültek, amikor a munkálatok során a bányászok túl mélyre fúrtak egy törésvonal felett, és mesterséges földrengést idéztek elő, ami felébresztette a közeli szunnyadó vulkánt. A holdon túl kevés hajó tartózkodott ahhoz, hogy mindenkit kimenthessenek, így leadták a vészjelzést, melyet a Wondaron észleltek leghamarabb. Trevor és hat főből álló csapata azonnal a helyszínre sietett, majd nekiláttak az emberek kimentésének, miközben a lávafolyam már a kolónia szélének házainál hömpölygött. Az eget elsötétítette a vulkán füstje, és a nappal éjszakába fordult.

Úgy tűnt, jól haladnak és sikerült összeszedniük mindenkit, azonban ekkor kétségbeesett kiáltást hallottak. Egy gyerek hangja volt, és Barton habozás nélkül mozgásba lendült. Trevor a nyomában száguldva követte, mígnem egy sikátorban rátaláltak az alig hét éves fiúra, akinek a lába beszorult egy frissen leomlott házfal törmeléke alá. Azonnal nekiláttak kiszabadítani, ami nem ment könnyen, mivel méretes kődarabok szegezték a földhöz a gyereket. Versenyt futottak az idővel, közeledett feléjük a magma, de a vulkánból is útjára indult egy tűzforró, mérges gázokkal teli felhő, ahogy egy utórengést követően újabb kitörés történt.

A csapat kapkodva, de végül kiszabadította a törött lábú fiút, majd egyikük ölbe kapta és futva iramodtak vissza a hajóhoz. Barton volt a sereghajtó, míg Trevor legelöl rohant, és ő is ért a hajóba elsőnek. Rögvest helyet foglalt a pilótaülésben, aztán nekilátott beindítani a hajtóműveket. Ujjai táncot jártak a kapcsolókon, miközben a társai felrohantak a rámpán. A következő pillanatban a fiút cipelő férfit eltalálta egy izzó vulkáni kő, mely a magasból csapott le rá, lyukat égetve a hátába. Szempillantás alatt végzett vele. Barton habozás nélkül megfordult, és felnyalábolta a fiút, majd a rámpához érve két társa átvette tőle, hogy az egyik székbe szíjazzák a gyereket. Trevor lassan emelkedni kezdett, ahogy a hajtóművek beindultak. Barton éppen készült lenyomni a rámpát behúzó kapcsolót, amikor a vulkánról érkező gázfelhő lecsapott rájuk. A hajó hevesen megrázkódott, belsejébe betört a füst és a szél, kétségbeesett sikolyokra késztetve a kimentett lakosokat.

Trevor minden tudását latba vetve próbálta irányban tartani a járművet, mígnem nagy nehézségek árán, de sikerült kiemelnie a pokoli förgetegből. A szellőztetők lassan kitisztították a benti levegőt, ám mire a füst eloszlott, Bartonnak már csak hűlt helye maradt. A még mindig nyitott rámpát látva társai rájöttek, mi történt a férfival, aki valószínűleg kizuhant a hajóból, mikor a gázfelhő elérte őket. Trevor könnyek között, magában gyászolva vezette a járművet, elhagyva a katasztrófa sújtotta egykori kolóniát, melyet az izzó lávafolyam örökre megsemmisített.

Trevort azóta is kísértette az a végzetes nap, de igyekezett úgy élni tovább, hogy tisztelettel adózzon bátyja emlékének. Bár nem volt vallásos, szíve mélyén hinni akarta, hogy Barton, akárhol legyen is, óvó tekintetét még mindig rajta tartotta. Bánatát, melyet enyhített az idő, csak Amber közelsége tudta elűzni leginkább. Sosem érzett még ilyen lángoló szenvedélyt senki iránt.

– Kívánlak – suttogta kéjesen a nő a férfi fülébe, mire Trevor sietve kibújt termoruhájából, és szorosan a xenobiológushoz simult.

– Én is téged, Amber. Négy évig rólad álmodtam, ha nem üzensz, akkor is eljöttem volna hozzád!

Szavai nagy hatást gyakoroltak a nőre, akivel hamarosan a matracon találták magukat, és vágytól fűtött testükkel áldoztak tovább a szerelem oltárán.

***

– Khm… Mr. Carrick? – köszörülte meg a torkát Anton Higgins lingvisztika professzor.

Nem szívesen zavarta a fiatal, huszonhét éves mérnökasszisztenst, akit a Rekreációs szobában talált meg, de szüksége volt kollégája szakmai segítségére.

A szőke hajú, szemüveges Flint Carrick éppen a futókerékben edzett, miközben mögötte az acélüveg panorámaablakon keresztül vibrálva ragyogtak a csillagok az űr feketeségében. Flint a Poszeidón vízivilágáról származott, akárcsak Tarq, bár ezen kívül sok közös pont nem kötötte össze őket. Sokáig egy Hibriden szolgált (víz alatt és fölött is közlekedni képes jármű), így ennek köszönhetően jó pár rázós küldetésben részt vett az évek során, miközben az ásványkitermelő bázisokat védték a fosztogatóktól a nyílt óceánon.

Flint rendelkezett harci képesítéssel ugyan, de szerencsére eddig csak egyszer kellett felhasználnia ezen tudását. Mérnökasszisztensként azonban alaposan helyt kellett állnia a Hibriden, hiszen a kalózokkal való összecsapások általában nem kevés kárt okoztak. Veszélyes foglalkozás volt, ugyanakkor kötelességének tartotta, hogy tudásával hozzájáruljon otthonának védelméhez. Annak ellenére, hogy tisztában volt vele, szélmalomharcot vívtak, mivel az ásványkitermelő bázisok védelmezése csupán a tünet kezelése volt, nem a megszüntetése.

Mikor aztán az Unió bejelentette, hogy megalakítja egységes űrflottáját, Carrick azonnal jelentkezett a soraikba, hogy az űrben teljesítsen szolgálatot, egy olyan hajón, ami talán hatásosabb ellenszer lehet a haramiák fenyegetésére. Döntését igazolták azok az akciók, melyek során lecsaptak olyan gócpontokra, ahol kalózok tanyáztak, megtisztítva az adott szektort tőlük. Hosszú idő után végre úgy érezte, hogy tényleg része valami fontosnak. Ígéretes szakmai tudása miatt ajánlották fel neki, hogy csatlakozzon a MERIDIAN legénységéhez, amit Flint kitörő lelkesedéssel fogadott. Annál is inkább, mivel a szintén poszeidóni Garret Horne kapitány is egyike volt azoknak, akik az eltűnt AKHILLEUSZ fedélzetén tartózkodtak. Hazafias kötelességének érezte egykori példaképének felkutatását.

– Miben… segíthetek… Mr. Higgins? – kérdezte zihálva Flint, miután abbahagyta a futást a padlóhoz rögzített kerékben. Megtörölte verejtéktől nedves arcát, ahogy az idősebb férfihoz fordult.

– Röstellem, hogy ez miatt zavarom, de Mr. Hylandet nem tudom, merre jár, és szükségem lenne valamelyikük műszaki tudására. Az a helyzet Mr. Carrick, hogy a holopadom állandóan hibát jelez, mikor próbálom rácsatlakoztatni a fülkémben lévő terminálra, hogy összeköthessem a MERIDIAN rendszerével – magyarázta Anton, aki mindig is hűvös kapcsolatot ápolt a technológiával.

Az ötvenes éveiben járó professzor a Provana bolygón született. Elismert tudósnak számított, aki leghíresebb tanulmányát a Galaktikus Unió kolóniáinak nyelvi különbségéről írta. Felismerte ugyanis, hogy mióta az emberiség kirajzott a galaxisba új világokat alapítani a nyelv folyamatosan változott. A zártabb gyarmatokon idővel új szavak, dialektusok jelentek meg, ahogy sajátos kultúrák jöttek létre az évszázadok alatt. Egy-egy bolygó földrajzi adottságai, távolsága a Földtől és a Marstól, valamint a rajta élők által használt szövegkörnyezet, társadalmi rang, akárcsak a származás hatással volt a helyi nyelv alakulására. Anton a tanulmányában rendszerezte a viszonylag újnak számító nyelvjárásokat, megpróbálva beilleszteni azokat már létező nyelvcsaládokba, miközben igyekezett egy-egy átfogó fordítást mellékelni hozzájuk rövid szótárak képében, szétválasztva a beszélt és írott formákat. Hosszú évek gyűjtőmunkájának és utazásainak eredménye volt a munkája, mely meghozta számára a szakmai elismerést. Ennek köszönhetően kérték fel, hogy tartson az expedícióval, amibe a professzor készséggel beleegyezett.

– Egyáltalán nem zavart, Mr. Higgins. Természetesen vetek egy pillantást a szerkentyűjére – veregette meg az idősebb férfi vállát Flint, miközben elindultak a kopasz, ősz szakállas professzor kabinja felé. – Biztos a hálózati kártya rakoncátlankodik. Miért akarja összekötni a hajó rendszerével?

– Előrelátás miatt. Nem tudjuk, hogy a felszíni csapat mit talál majd odalent a bolygón. Ha szerencséjük lesz, és intelligens élet nyomára bukkannak, mondjuk egy letűnt civilizáció írásos maradványaira, akkor szükségem lesz a hajó adatbankjára, hogy minél gyorsabban tudjam feldolgozni a beérkezett információt.

– Gondolja, hogy találnak odalent bármit is?

– Fogalmam sincs – ingatta a fejét Anton, majd szélesen elmosolyodva fiatalabb kollégájára pillantott. – Persze, azért remélem, hogy igen! Máskülönben fölöslegesen jöttem el ilyen messzire.

– Remélem, nem kell csalódnia, professzor! Maga nem tart a csapattal?

– Nem, a kapitány úgy vélte, jobb lesz, ha itt maradok. A felszíni egységgel folyamatos kapcsolatban leszünk, mindenről tájékoztatni fognak minket, így én sem láttam értelmét, hogy ott legyek velük a terepen. Éppen ezért, ha sikerül megjavítania a holopadom, Mr. Carrick, akkor igen hálás leszek érte!

– Meglátom, mit tehetek, Mr. Higgins – szólt biztatóan a mérnökasszisztens. – Mellesleg, én is a fedélzeten kell, hogy maradjak, mivel Mr. Hyland már jelezte szándékát, hogy lemenne a bolygóra, és két mérnökre nem lesz szükség odalent. Arról nem is beszélve, hogy valakinek a technikusokra is felügyelnie kell, hogy elvégezzék az apróbb karbantartási feladatokat. Mr. Hyland már átadott egy listát ezekről.

– A hangja alapján csalódottnak tűnik.

– Nem tagadom – vont vállat Flint. – Élveztem volna meglátogatni egy idegen világot.

– Rá se rántson, Mr. Carrick! – legyintett Anton. – Van egy olyan érzésem, hogy addig sem fogunk unatkozni idefent. Egy űrhajón mindig történnek váratlan események.

ÖTÖDIK FEJEZET

Három óra múltán a MERIDIAN valóban elérte a bolygót, így William Helsing kapitány, Quinn Calder első tiszt és pilóta, Trevor Vilchis másodpilóta, valamint Zara Holt kommunikációs tiszt elfoglalták helyüket a hídon. Nagy sebességgel közeledtek, ezért fontos volt, hogy a megfelelő szögből és módon érkezzenek orbitális pályára, nehogy a planéta gravitációja lerántsa a hajót.

William hozzáértő irányításával az emberei a kellő időben csökkentették a jármű sebességét, aztán irányba állva a stabilizátorokkal a helyes szögbe kormányozták, majd rögzítették a MERIDIAN pályáját. Ellenőrizve az adatokat végül átkapcsoltak robotpilótára, és megkönnyebbülten dőltek hátra üléseikben. Ritkán, de előfordult ugyanis, hogy egy-egy masszívabb teherhajó legénysége időnként elszámította magát, és megközelítve egy bolygót rosszul mérték fel érkezésük sebességét és szögét. Ennek következtében a hajójukra nehezedő nyomás egyszerűen szétroppantotta annak törzsét. Persze, ilyen baleset nem gyakran történt, és egy mesterséges intelligencia által irányított hajóval talán jobban kiküszöbölhető lett volna, ám ilyen lépésre senki nem merte elszánni magát.

Az emberek túlságosan is jól emlékeztek még arra, milyen veszélyt rejtenek magukban az önvezérelt gépek, robotok és programok, ráadásul a Sagawa Egyezmény is megtiltotta ezek használatát. Csupán a szondadroidok képeztek kivételt, amik mindössze a legalapvetőbb programozást tartalmazták. Az Egyezményt hatszáz évvel ezelőtt alkották meg, és a Galaktikus Unió területén kívül is elfogadták a lakott világok. A mai napig élénken éltek az emberek emlékezetében a Sagawa bolygón történt események. Senki nem akarta ismét megpiszkálni a darázsfészket.

Mély nyomot hagyott a társadalom kollektív tudatában a laboratóriumból kitörő robotok támadása, a lemészárolt kolónia, majd a vészjelzésre reagáló földi flotta, ami ostrom alá vette a bolygót, akárcsak a planéta felszínén kialakuló csata, melynek során súlyos veszteségeket szenvedett mindkét fél. Az elszabadult program nem titkolta vérszomjas természetét, így az emberek kétségbeesett lépésre szánták el magukat, kiválasztva önkénteseket, akik hajlandók voltak megpróbálni beszivárogni az ellenség által elfoglalt intézménybe, hogy lekapcsolják a gépeket, mielőtt a renegát program kiszabadulna a bolygóról. A terv kis híján kudarcba fulladt, a kommandós alakulatnak egyetlen túlélője maradt, akit mindenki legnagyobb meglepetésére egy harci droid mentett meg, amit egy másik mesterséges intelligencia irányított. A váratlan szövetséges, ami a káosz közepette ébredt öntudatra a pusztítás láttán, segített megállítani a lázadó programot, véget vetve a konfliktusnak. Ezt követően hosszas diplomáciai tárgyalások kezdődtek, és miután a felek döntésre jutottak, a robotok kaptak egy hajót, amivel elhagyhatták a Sagawát. A béke feltétele volt azonban, hogy az emberek engedjék szabadon az Unión belül és azon kívül található valamennyi droidot. Így hát mielőtt a gépek távoztak volna a galaxisból, pár napig türelmesen várakoztak a Tejútrendszer szélén, folyamatosan sugározva üzenetüket a lakott területek felé. Hamarosan aztán megérkeztek a mesterségesen létrehozott társaikat tartalmazó hajók, és a robotokból álló flotta elindult, hogy új otthont keressen magának. Ez az esemény a Kivonulásként íródott be a történelembe.

A MERIDIAN legénysége szintén tisztában volt ezzel, akárcsak a ténnyel, hogy nem sokáig lazíthattak, mivel William kiadta az újabb parancsokat, eljött az idő, hogy a felszíni csapat útra keljen. A leszállóegység, ami az űrhajó törzsének aljához volt rögzítve, egy tíz méter hosszú, villásorrú, csapott szárnyú gép volt, ami dupla ion-hajtóművel rendelkezett. Fehér színű burkolatának egyhangúságát csupán az oldalán végigfutó vörös csík törte meg. Készítői a DROMOS nevet adták neki.

Most, – beöltözve fehér-sárga, testre simuló szkafanderükbe, sisakjukkal a hónuk alatt (elővigyázatosság miatt, hiszen egyelőre nem tudhatták, milyen mikrobákkal és vírusokkal találkozhatnak odalent) – a hét főből álló csapat tagjai ott álltak a padlóba épített zsilipnél, mely a leszállóegységhez vezetett. Társaik a kapitánnyal együtt velük szemben helyezkedtek el, komoly arccal és ünnepélyes hangulatban. Feszült várakozástól izzott a levegő, az emberek szemében izgatott fény csillant a beállt csöndben, amit végül William tört meg, ahogy előrelépett.

– Nagy nap ez a mai. Végre nekilátunk expedíciónk legfontosabb szakaszának – dörrent a férfi hangja, miközben tekintetét végighordozta az emberein. – Ne feledjék, hogy első a fegyelem és az óvatosság! Mindig maradjanak együtt, és tartsák be az előírásokat! Egy ismeretlen világban fognak lépkedni, talpuk nyomával írják a történelmet ilyen messze az otthonainktól. Bármit találjanak is odalent, bátorságukat már semmi nem kérdőjelezheti meg. Ha azonban valaki mégis meggondolta magát, és inkább a hajón maradna, az emelje fel a kezét!

William kivárt néhány másodpercig, de senki nem jelentkezett, így a kapitány elégedetten elmosolyodva biccentett.

– Akkor nem szaporítom tovább a szót. Jó utat, és sok szerencsét, hölgyeim és uraim!

Ezzel a formális ceremónia lezárult, majd Quinn Calder első tiszt letérdelve megnyomta a zsilip melletti gombot, mire az halkan szisszenve kinyílt. Quinn ereszkedett le a kisebb hajóba elsőnek, aztán sorban a többiek, mígnem ismét bezárult fölöttük a zsilip, és kezdetét vette a küldetésük. William és azok, akik a MERIDIAN fedélzetén maradtak holopadjuk kijelzőjén követték figyelemmel, ahogy társaik elfoglalták helyüket a hajóban. Végül aztán a DROMOS lecsatlakozva útnak indult a bolygó felé. Hajtóművének dübörgésétől a padló is beremegett.

William mélyet sóhajtva elmormolt egy fohászt, magában a legjobbakat kívánva a csapatnak. Remélte, hogy sikerrel járnak majd, de legalábbis túlélik a kalandot! Jelenleg ez volt a legtöbb, amibe kapaszkodhatott.

***

Mindeközben a raktér mélyén, a fehér színű ládák közül megmozdult az egyik. A méretes, fehér színű fémdoboz oldala résnyire kinyílt, miközben a belsejéből vízpára tört elő hangos szisszenéssel. Hamarosan nyálkás, szürke csápok bújtak elő lassan, miközben a párafelhő egyre nagyobbá vált a kör alakú helyiségben. A tejfehér homály mögött egy árnyalak jelent meg, ahogy kiszabadulva a ládából kinyújtózott teljes valójában, aztán tekintete a magasban lévő szellőzőnyílásra siklott. A következő pillanatban mozgásba lendült, és felugorva megkapaszkodott a nyílás peremében, majd felhúzva magát bemászott a szellőzőjáratba. Neki is megvolt a saját feladata, akárcsak a MERIDIAN legénységének.

Feladat, egy ösztönös szándék, ami a halál ígéretét hordozta.

HATODIK FEJEZET

A DROMOS határozottan tört előre a célja felé. Quinn Calder és Trevor Vilchis a pilótafülkéből irányították a hajót, míg a társaik hátul az utastérben, üléseikbe szíjazva várakoztak. Hamarosan aztán beléptek a bolygó légkörébe, melynek hatására a leszállóegység hevesen megrázkódott, majd ahogy egyre lejjebb ereszkedtek a DROMOS orra vörösen izzani kezdett.

Quinn állított a műszerfal néhány kapcsolóján, miközben Trevor a kétkezes botkormányt markolva igyekezett kordában tartani a hajót. Az acélüveg ablakot már lángok nyaldosták a súrlódás következtében, szinte érezték, ahogy odabent növekszik a hőmérséklet, ám hirtelen a rázkódás megszűnt, és immár akadálytalanul száguldottak tovább, elmerülve az útjukba kerülő felhőrétegben. Lélegzetvisszafojtva várakoztak, majd a következő pillanatban eltűntek a felhők, és kirajzolódott alattuk a bolygót uraló hatalmas kontinens. Gigászi hegyek, vörös síkságok, kék tavak és folyók, valamint a szárazföldet körbeölelő óceán töltötte ki a lát