Sorozatszerkesztő

Takács M. József

TRUBADÚR ZSEBKÖNYVEK 87.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Virginia Woolf: Orlando

Penguin Books, 1945, London

Fordította Szávai Nándor

Borítóterv Szabó Levente

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-656-135-2

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

A Trubadúr Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

ELSŐ FEJEZET

A fiú – neme nem volt kétséges, bár korának divatja ezt némiképp elrejtette – épp a gerendán függő szaracén fejet vagdosta; öreg labda színéhez s formájához is hasonlított volna, ha nem olyan horpadt az arca, s nem fedi pár durva, száraz hajfürt, a kókuszdió hajához hasonlón. Orlando apja vagy talán nagyapja nyeste le egy hatalmas pogány nyakáról, amikor az feléje ugrott Afrika barbár mezőin a holdvilágban; s most szelíden s szüntelen itt imbolygott a gyenge szélben, amely sohasem pihent e roppant ház padlásszobáiban, a lord házában, ki egykor lemészárolta.

Orlando vitéz ősei aszfodélosz-mezőkön lovagoltak, valamint köves mezőkön és különös folyóktól áztatott más mezőkön, és sok különböző színű fejet vágtak le sokféle nyakról, aztán hazahozták őket, hogy odaakasszák mind a gerendákra. Így tesz majd Orlando is, megfogadta. De most csak tizenhat éves, és túlságosan fiatal, hogy már velük lovagoljon Afrikába vagy Franciaországba, egyelőre elszökik anyja s a kerti pávák mellől, s padlásszobájába megy, hogy ott szabja, vagdalja és hasítsa a levegőt pengéjével. Néha a kötelet vágta el, és a fej a padlóra zuhant; ismét fel kellett kötöznie, de most már lovagiasan, valahogy kardtávolságán kívül, akkor aztán ellensége diadalmasan mosolygott rá kiszáradt fekete ajkával. A fej ismét imbolygott, mert a ház, melynek magasán Orlando lakott, olyan terjedelmes volt, hogy maga a szél is mintha csak csapdába keveredett volna, hol erre, hol arra fújdogált, télen-nyáron fújdogált. A zöld szőnyeg is, a vadászfigurákkal, folyton mozgott a falon. Orlando ősei nemesek voltak, mióta csak megvoltak. Észak ködéből buktak elő, koronával a fejükön. E sötét rácsok a szobában, e sárga víztükrök a padlón nem a nap visszfényei-e mind, amint a sugarak áttűznek a színes ablak hatalmas üvegcímerén? Orlando épp egy heraldikus leopárdtörzs sárga központjában állt. Ha a párkányra tette a kezét, hogy kinyissa az ablakot, ez a kéz egyszerre piros lett, kék és sárga, akár egy lepke szárnya. Akik szeretik a jelképeket, és értenek megfejtésükhöz, egyben azt is megfigyelhetnék, hogy míg Orlando szép lába, deli termete s erőteljes válla e heraldikus fényáradat változó színeiben fürdött, arcára, amint ablakot nyitott, csupán a napfény sütött. Ártatlanabb s komorabb arcot képzelni sem lehetett. Boldog anya, aki ily fiat szül, még boldogabb a krónikás, aki ilyen hős életét meséli el! Az anyának sosem kell szomorkodnia, s a krónikásnak regényíró vagy költő segítségéért esedeznie. Hőstettről újabb hőstettre, dicsőségről új dicsőségre, tisztességből új tisztességbe viszi lépte, nyomában íródeákjával, míg el nem érik, akármily magasan is, vágyuk teljesülését. Ahogy Orlandót nézzük, épp ilyen életpályára született. Arcának pirosságát mintha csak barack pelyhe fedte volna; ajkának pelyhe alig volt tömöttebb, mint piros arcának a pelyhe. Ajka keskeny volt, s gyengéd íve mögött elragadó, mandulafényű fogsor fehérlett. Mi sem törte meg nyílegyenes orrát rövid és tömör lendületében; haja sötét volt, füle kicsi és fejéhez simuló. De, fájdalom, ez ifjúi szépség bemutatása nem lehet teljes a homlok s a szem leírása nélkül. Fájdalom, szem és homlok nélkül ritkán születnek emberek; mert ha ránézünk Orlandóra, amint ott áll az ablaknál, el kell ismernünk, hogy a szeme nedves ibolyához hasonló, oly nagy, mintha a nedve csordultig megtöltené és kitágítaná; s homloka, mint egy kupola márványos domborodása halántékának két fehér fala között. Lám, mihelyt szemére s homlokára nézünk, költői áradozásba kezdünk. Lám, mihelyt szemére s homlokára nézünk, ezernyi bosszantó dolgot kellene elfogadnunk, amiket pedig minden jó krónikás felejteni szeretne. Látványok zavarták, így anyja, egy szépséges, zöld ruhás hölgy, aki a pávákat ment etetni, mögötte szolgálójával, Twitchett-tel; látványok lelkesítették – a madarak és a fák; s megszerettették vele a halált – az alkonyi ég, a hazatérő varjak; s így kanyargós csigalépcsőn szállva tágas agyába, mindezek a látványok és a kerti zajok is, a fejszecsapás, a fa döngése, megkezdték a szenvedélyek s indulatok zenebonáját és zűrzavarát, márpedig az ilyesmitől minden jó krónikás irtózik. De hadd folytassuk – Orlando megint visszakapta a fejét, leült az asztalhoz, s valahogy gépiesen, mint ahogyan azt tesszük, amit ebben az órában máskor és mindennap teszünk, elővett egy füzetet, rajta e felirattal „Aethelbert, tragédia öt felvonásban”, és tintába mártott egy öreg, foltos lúdtollat.

Csakhamar tíz oldalt s még többet töltött meg költészetével. Folyékonyan írt, az bizonyos, de egy kissé elvontan. A Szenvedély, a Bűn, a Nyomor voltak e dráma hősei: voltak még királyok és királynők is lehetetlen országokból; rettentő cselszövések sújtották őket; nemes érzelmek éltették őket; nem mondtak itt egyetlen szót sem, ahogy ő maga beszélt volna, de mindezt oly folyékonyan és kedvesen fejezte ki, hogy tekintettel a korára – még nem volt tizenhét éves – s arra is, hogy csak pár év volt még hátra a XVI. századból, igazán bámulatba ejthette az embert. De végül mégis megpihent. Arról írt, amiről minden ifjú költő: a természetről, s hogy megállapítsa egy zöld szín bizonyos árnyalatát, megnézte magát a tárgyat (és ebben sokkal merészebbnek mutatkozott, mint annyi más): ez egyszer borostyánbokorról volt szó, amely az ablak alatt nőtt. Ezután persze hamar elszállt a kedve az írástól. A természetben is van zöld szín, meg az irodalomban is. A természet valahogy természetes ellentétben áll az irodalommal; állítsuk csak őket szembe, s darabokra tépik egymást. Az a zöld árnyalat, melyet Orlando látott, elrontotta a rímet, és megtörte ütemét. Aztán meg a természetnek is megvannak a szeszélyei. Nézzünk csak ki az ablakon a méhekre és a virágokra, egy ásító kutyára vagy a lenyugvó napra, s azt fogjuk gondolni: „Hány napnyugtát látok még az életben” (ez pedig sokkal ismertebb gondolat, semhogy le is firkantsuk), s akkor eldobjuk a tollat, felvesszük a köpenyünket, kisietünk a szobából, s közben egy festett ládába botlunk. Mert Orlando kissé suta volt.

Gondosan vigyázott arra, hogy senkivel se találkozzék. Stubbs, a kertész szembejött az úton. Orlando egy fa mögé rejtőzött, míg csak a kertész el nem tűnt. Kiment a kerti fal egy kis kapuján. Elhagyta az istállókat, a kutyaólakat, a sörfőzőket, az ácsműhelyeket, a mosókonyhákat, azokat a helyeket, ahol faggyúgyertyát öntenek, ökröt vágnak, patkót kovácsolnak, ujjasokat varrogatnak – mert ez a ház egész város volt, s visszhangzott a dolgozók zajától –, s észrevétlen a páfrányszegte ösvény felé vette útját, amely a parkon át a dombtetőre vezetett. Van tán valami rokonság az emberi tulajdonságok között; egyik vonzza a másikat; s a krónikásnak itt meg kéne jegyeznie, hogy a sutaság gyakran a magány vágyával párosul. Mivel egy ládába botlott, Orlando természetesen szerette a tág tereket, a magányos helyeket s azt az érzést, hogy mindig, mindig és mindig csak egyedül legyen.

Így sóhajtott végül is, hosszú hallgatás után: „Egyedül vagyok” – először nyitva fel ajkát ebben a mi krónikánkban. Gyorsan haladt a dombtető felé, páfrányok és galagonyabokrok között, felriasztva az őzeket meg a sokféle vadmadarat, arra a helyre, amelyet egy magányos tölgy árnyékozott. Magas fa volt, oly magas, hogy legalább tizenkilenc angol grófságra lehetett látni róla; világos napokon harmincra, de talán még negyvenre is, ha nagyon szép volt az idő. Néha a Csatorna is látszott, hullám, hullám nyomában. Folyókat lehetett látni, hátukon vidám csónakokkal; s tengerre szálló hajókat; s hajóhadakat füstfelhőkkel, amelyek mögül az ágyúk tompa moraja hallatszik; erődöket a partokon; kastélyokat a rétek között; emitt egy őrtornyot; amott egy várat; s ismét egy tágas palotát, amilyen Orlando apjáé is, városként terpeszkedve széjjel a falaktól határolt völgyben. Keletre voltak London tornyai és a város fekete füstje; és néha, ha a szél jó szögből fújt, ott magaslott az ég hajlatán, a felhők közt a Snowdon sziklás csúcsa és csipkézett hegyvonala. Orlando ott állt egy ideig számlálgatva, bámészkodva, ismerkedve. Az ott apjának a háza; amott meg a nagybátyjáé. Nagynénjéé az a három torony, ott magasan a fák között, övék a puszta meg az erdő; a fácánok és az őzek, a róka, a borz és a pillangók.

Mélyet sóhajtott, s a földre, a tölgy lábához heveredett – éspedig oly szenvedéllyel, mely megérdemli ezt a nevet. Szerette maga alatt tudni a tűnő nyárban a föld gerincét; mert ilyesminek érezte a tölgyfa kemény gyökereit; vagy mert kép követi a képet, hatalmas ló háta volt, és ő épp rajta lovagolt; vagy hánykódó hajófedélzet – hiszen mindegy, mivel a fa kemény volt, s mert kellett néki valami, hogy odakösse háborgó szívét; ezt a szívet, amely a mellében vert; ezt a szívet, amely akkortájt fűszeres és szerelmetes izgalommal telítődött, minden este, ahányszor kisétált. Így hát a tölgyfához kötötte, és amint ott feküdt alatta, lassanként benne is, körötte is elhalkult a remegés; a kis levelek lekonyultak; az őz megállt; a sápadt nyári felhők abbahagyták vándorútjukat; Orlando tagjai lassanként elnehezedtek a földön; és oly csendesen feküdt ott, hogy az őz lassan közelebb jött, a varjak körötte keringtek, a fecskék lecsaptak s cikáztak, s a szitakötők zümmögtek, mintha e nyárest termékenysége és szerelmes tevékenysége egyetlen hálót szőne szíve köré.

Körülbelül egy óra múlva – a nap gyorsan hanyatlott, a fehér felhők vörössé váltak, a dombok lilássá, az erdők bíborpirossá, a völgyek meg feketévé – trombitaszó hallatszott. Orlando azonnal talpra ugrott. Az éles hang a völgyből szállt feléje. Sötét helyről jött, tömör és élesen elhatárolt helyről; egy útvesztőből; egy városból, melyet falak határoltak; saját nagy házuk mélyéből a völgyben, amely nemrég, mikor odanézett, még egészen sötét volt, de most, míg a trombitaszó még élesebb hangokkal sokszorozódott, elvesztette homályát, s fénypontok tarkázták szerteszéjjel. Egyesek sietős kis fények voltak, mintha szolgák rohannának – mert hívják őket – a folyosókon; mások, magas és ragyogó fények, mintha a díszteremben égnének, amely készen és üresen várja a meg nem érkezett vendégeket; mások meg lebuktak s kígyóztak, eltűntek és előtörtek, mintha egész szolgahad keze között lennének, amely meghajol, letérdel, felkel, hogy illő tisztelettel várja, fogadja, őrizze és kísérje a hintójából kiszálló előkelő hercegnőt. Kocsik fordultak s gördültek lenn a kastély udvarában. Lovak lengették tolldíszüket. A királynő megérkezett.

Orlando nem figyelt többé. Lerohant a dombtetőről. Beszaladt egy kis átjáró kapun. Felsietett a kanyargó lépcsőn. Végre felért a szobájába. Harisnyáját az egyik sarokba, ujjasát a másikba dobta. Vízbe mártotta a fejét. Megmosta alaposan a kezét. Lenyeste a körmeit. Nem segített senki; csak egy hathüvelyknyi tükör és két öreg gyertyaszál, de tíz percet sem haladt a kapu feletti óra mutatója, máris felvette karmazsinnadrágját, csipkegallérját, tafotamellényét s cipőjét, amelyen akkora csokor volt, mint egy kettős dália. Elkészült. Kipirult. Izgatott volt. De rettentően elkésett.

A legrövidebb utat keresve sietett át a termek és lépcsőházak zűrzavarán egyenesen a díszterem felé, amely egymérföldnyire volt, a kastély másik oldalán. De félúton egyszerre megállt, ott, ahol a személyzet lakott. Stewkley asszony szobájának ajtaja nyitva – bizonyosan úrnőjéhez ment, kezében minden kulcsával. Ugyanott egy elég kövér s elég kopott alak ült a személyzeti asztalnál, előtte söröskancsó és üres papír; ingfodra kissé gyűrött volt, ruhája meg durva daróc. Tollat tartott a kezében, de nem írt. Látszott, hogy gondolatokat forgat, gyúr és ráz az agyában, míg csak meg nem kapják a kívánt formát és értelmet. Különös zöld kőhöz hasonló, fátyolosan csillogó szeme mereven tekintett maga elé. Nem vette észre Orlandót. Orlando, bármennyire sietett is, még mindig ott állt. Talán költő ez az ember? Verseket ír? „Mondjon valamit – szeretett volna megszólalni –, mondjon el mindent e tág világról” –, mert költőkről és költészetről nagyon különös, nagyon vad és nagyon bolond képzetei voltak –, de hogy szóljon olyan emberhez, aki észre sem veszi? Aki inkább szörnyeket lát, szatírokat s talán a tenger mélységeit? Orlando ott állt hát, s nézte a férfit, aki majd erre, majd arra forgatta ujjai közt a tollát; aki bámult és töprengett; aztán hirtelen féltucatnyi sort írt, s utána újra feltekintett. Mire Orlando riadtan és szégyenlősen elfutott, s épp időben ért a díszterembe, hogy térdre essen, és lehajtott fővel, telve zavarral, nyújtson át egy rózsavizes tálat a nagy királynőnek.

Oly teljes volt a zavara, hogy csak gyűrűkkel borított kezét láthatta a rózsavízben; de ennyi is elég volt. Emlékezetes kéz volt ez; keskeny kéz, mindig begörbített s hosszú-hosszú ujjakkal, mintha csak királyi almát vagy pedig jogart tartana; ideges, mogorva, beteges kéz; de egyben parancsoló kéz is; oly kéz, melynek csak fel kellett emelkedni, hogy egy fej azonnal lehulljon; öreg testhez tartozó kéz, így gyanította Orlando, s e test szaga olyan volt, mint a kámforos szekrényben őrzött prémek illata; s e test brokátok és drágakövek páncélzatába préselődött; sudáran s egyenesen tartotta magát, pedig tán idegzsába szaggatta; sosem hátrált, jóllehet ezer félelem feszítette; és a királynő szeme világossárga volt. Ezt érezte Orlando, miközben a nagy gyűrűk megcsillantak a vízben, s valami megérintette a haját – ami talán megmagyarázza, hogy semmi mást nem látott, ami egy történész hasznára válna. Valójában oly ellentétes dolgok öntötték el az agyát – az éj és a fénylő gyertyák, a nagy királynő és a kopott költő, a csendes mezők s a csörömpölő szolgahad, hogy talán semmit sem látott; talán csak ezt az egy kezet.

A királynő ugyanakkor csak egy fejet láthatott. De ha szabad csak egy kézről következtetni egy egész testre, amelybe egy nagy királynő minden tulajdonsága belefér: mogorvasága, merészsége, törékenysége és félelme, egy fej épp annyit elárulhat, ha oly hölgy tekint rá trónusáról, akinek szeme, ha hihetünk a Westminster viaszfiguráinak, állandóan tágra nyílt. A hosszú és hullámos haj, a tisztelettudón s ártatlanul lehajtott, sötét fürtös fő a legszebb lábat sejtette, mely nemes ifjat hordozott; amellett ibolyaszín szemmel, arany szívvel, hűséggel és férfias varázzsal – s az öreg hölgy e tulajdonságokat annál jobban szerette, minél jobban hiányoztak neki. Mert idő előtt megöregedett, megkopott és meggörbült. Ágyúdörgés zúgott mindig s még most is a fülében. Egyre a csillogó méregcsöppet meg a hosszú gyilkot látta. Mikor az asztalnál ült, figyelt; hallotta az ágyúszót a Csatornánál: rettegett – szitok volt ez vagy suttogás? Az ártatlanság és egyszerűség annál kedvesebb volt neki, mennél kegyetlenebb háttér sötétedett mögötte. És ezen az éjen történt, így tudja a hagyomány, hogy míg Orlando mélyen aludt, a királynő aláírását s pecsétjét adta a pergamenre, amellyel a nagy klastromházat, az érsek, majd a király tulajdonát, Orlando apjának adományozta.

Orlando egész éjjel aludt, s mit sem tudott minderről. Egy királynő csókolta meg anélkül, hogy észrevette volna. S talán, ily bonyolult a nők szíve, épp Orlando tudatlansága okozta, és meghökkenése, amikor érezte haján az asszonyi száj érintését, hogy fiatal unokaöccse (mert rokonvér folyt ereikben) olyan frissen maradt meg a királynő emlékében. Mindenesetre két év sem múlt el a vidéki élet nyugalmában, s Orlando alig írt húsz tragédiát, egy tucat történeti drámát s legfeljebb húsz szonettet, mikor máris hírnök jött, hogy keresse fel a királynőt Whitehallban.

– Íme – mondta a királynő, amint a hosszú csarnokban Orlando feléje közeledett –, itt jön az én ártatlanságom. (Valami tisztaság sugárzott róla, ami ártatlanságnak látszott, holott gyakorlatilag e kifejezés már messze járt az igazságtól.)

– Jöjj ide! – mondta a királynő. A tűz mellett ült egyenes testtartással. Orlandót egy lépéssel maga előtt megállította, s tetőtől talpig végigmustrálta. Vajon annak a múlt éjnek tűnődéseit hasonlítgatta-e a most látható valósághoz? Valóra váltak-e sejtései? Szem, száj, orr, mell, csípő, kéz – mindenen végigszaladt a tekintete; ajka láthatón megrándult, miközben Orlandót nézte; de mikor lábát is meglátta, hangos nevetésben tört ki. Orlando példaképe volt az igazi nemesembernek. De milyen lehetett belül? A királynő rávetette sárga sólyomtekintetét, mintha lelkéig akarna hatolni. A fiatalember állta a tekintetét, csak piros lett, mint a rózsa, de ez meg igen jól állt neki. Erő, báj, regényesség, bolondság, költészet és ifjúság – ezt olvasta ki belőle a királynő, akárcsak egy nyitott könyvből. Ott azonnal egy gyűrűt tépett le az ujjáról (ízülete kissé dagadt volt), s miközben Orlando ujjára húzta, kinevezte kincstárnokának s első udvarmesterének; aztán nyakába akasztotta tisztségének láncait; s felszólítva, hogy hajtsa meg a térdét, legkarcsúbb részére csatolta a térdszalag ékkövekkel díszes rendjét. Orlando most már mindent megkapott. Ha a királynő például államügyekben utazott, ő a kocsija mellett lovagolt. Skóciába is elküldte, mégpedig szomorú követségbe, a szerencsétlen királynőhöz. S Orlando épp hajóra akart szállni, hogy részt vegyen a lengyel háborúban, amikor a királynő visszahívta. Hogyan viselhette volna el azt a szörnyű gondolatot, hogy szétszaggatják fiatal testét, s porba sújtják fürtös fejét? Meg akarta tartani maga mellett. Diadalának tetőpontján, mikor a Towerben ágyúk dörögtek, s a levegő annyira füstös volt már a lőportól, hogy mindenkinek tüsszögnie kellett, s ablakai visszhangoztak a nép üdvrivalgásától, a királynő maga mellé vonta Orlandót a vánkosokra, melyekre asszonyai fektették (oly öreg volt már és megviselt), s beletemette az ifjú arcát abba a meghökkentő kotyvalékba – már egy hónapja nem váltott ruhát –, aminek illata, így vélte Orlando gyermekkori emlékeiben kutatva, különösképpen emlékeztette anyja egy öreg kamrájára, ahol a prémeket őrizték. Felemelkedett, fuldokolva a királynői öleléstől. – Íme – suttogta a királynő –, ez az én igazi diadalom! – épp mikor felsistergett egy rakéta, s rózsássá festette az arcát.

Az öregasszony ugyanis igen szerette Orlandót. E királynő, aki igencsak értett a férfiakhoz, bár – így mondják – nem a szokásos módon, csodálatos pályafutást tervelt ki hősünk számára. Birtokokat adományozott neki, házakkal gazdagította. Ő lesz, legalábbis így gondolta, öregkorának gyermeke; védelme esettségében; a tölgy, amelyre hanyatló erejével támaszkodhat. Ily ígéretekkel halmozta el, s különös parancsoló gyengédséggel (Richmondban voltak ekkortájt), miközben merev brokátruháiban egyenes testtartással ült a tűz mellett, amely, akárhogy megrakták, sosem tudta felmelegíteni.

A hosszú téli hónapok nem akartak véget érni. Fehér dér lepte a park fáit. A folyó álmosan hömpölygött. Egy nap, hogy hó fedte a földet, árnyak imbolyogtak ott benn a sötét falú termekben, s szarvasok riogtak a parkban, a királynő azt látta a tükörben, melyet mindig magánál hordott a kémektől való félelmében, s az ajtón át, mely mindig nyitva volt a gyilkosoktól való félelmében, hogy egy fiú – csak nem Orlando? – megcsókolt egy fiatal lányt – az ördögbe is, ki lehet ez a ledér nőszemély? A királynő megragadta aranymarkolatú kardját, s hevesen a tükörre vágott. Az üveg cserepekre tört; emberek jöttek rohanva, felemelték a királynőt, és ismét karosszékébe tették; de most már végleg sebzett maradt, s élete utolsó napjaiban sokszor és sokat sóhajtozott a férfiak hűtlenségéről.

Mindez tán Orlando hibája volt; de szabad-e ezt a rovására írnunk? Hiszen Erzsébet korában vagyunk; e kor erkölcse nem a mi erkölcsünk; sem költői, sem klímája, de még veteményei sem hasonlatosak a mieinkhez. Akkor minden egészen más volt. Még az időjárás is, higgyük el, a tél hidege, a nyár melege, minden más természetű volt. A szerelmesen ragyogó nap oly tisztán vált el az éjtől, mint szárazföld a vizektől. A napnyugta bíborosabb volt és teljesebb; a hajnal fehérebb és sugárzóbb. A régiek mit sem ismertek a mi alkonyi félhomályunkból s habozó szürkületünkből. Az eső vagy zuhogott, vagy pedig egyáltalán nem esett. A nap ragyogott, vagy minden sötét volt. S a költők mindezt, szokásuk szerint, a szellem síkjára vetítették, s gyönyörűen énekeltek sziromhullásról s rózsahervadásról. A pillanat rövid, így daloltak; a pillanat már el is múlt; s egyazon hosszú éj vár mindnyájunkra. Nem ismerték azt a szokást, hogy a szegfű vagy rózsa friss színét üvegházban őrizzék és dédelgessék. Nem ismerték a mi lassú és kétkedő korszakunk sorvasztó bonyodalmait és kétértelműségeit. Az erőszak uralkodott. A virág bimbóba szökkent s elhervadt. A nap felkelt és lenyugodott. A szerelmes szeretett s továbbállt. S amit a költők versekben mondtak, a fiatalok meg is valósították. A leányok rózsák voltak, s pompájuk rövid, akár a virágoké. Le kell őket szakítani, mielőtt még leszáll az éj; mert a nap rövid és a nap: minden. Ha tehát Orlando követte a költők, az éghajlat s a kor parancsát, s leszakította a rózsát, ott mindjárt, az ablakülésben, bár hó fedte be a földet, s királyné őrködött a folyosón, szemére vethetjük-e ezt vajon? Fiatal volt, férfi volt, csak azt tette, amit a természet parancsolt neki. Ami a lányt illeti, mi sem tudjuk pontosabban, mint Erzsébet királynő, mi is volt vajon a neve. Talán Doris vagy Chloris, Delia vagy Diana, mert Orlando felváltva mindegyikhez írt verseket; s lehetett ugyanígy udvarhölgy is vagy akár valami cselédlány. Mert Orlando ízlése tág volt; nemcsak a kerti virágokat szerette; a mezei virágok, sőt az útszéliek is vonzották.

És itt, durva őszinteséggel, ahogy krónikáshoz illik, különös vonást leplezünk le benne, amit talán az magyaráz, hogy az egyik nagyanyja parasztszoknyát hordott, és tejesvödröket cipelt. Kent vagy Sussex földjének pár göröngye is belevegyült abba a finom, harmatos vérbe, amelyet Normandiából kapott. Barna föld s kék vér, így gondolta, nem is olyan rossz keverék. Bizonyos, hogy úgy szerette az alsóbbrendű társaságot, főleg az íróféléket, akik oly gyakran valósággal rabjai tehetségüknek, mintha csak valóban a vére vonzotta volna hozzájuk. Élete e szakában, mikor feje telve volt rímekkel, és sohasem feküdt úgy le, hogy ne formáljon pár költői tervet, üdébbnek vélte egy kocsmároslány arcát, s frissebbnek egy erdésze húgának a csevegését, mint akárhány udvarhölgyét. Ezért éjente gyakran eljárt a Wapping Old Stairsbe és a sörkertekbe, szürke köpenybe burkolódzva, hogy elrejtse a csillagot a mellén s a szalagot a térdkalácsán. Itt, a homokos fasorok, a tekepályák s az egyszerű épületek között, söröskancsóval kezében, hallgatta a matrózokat, akik a spanyol tengerek nyomorúságáról, borzalmáról és kegyetlenségéről meséltek, meg hogy mint vesztette el egyik a lábujját, másik az orrát – mert az elbeszélt történet sosem oly kerek és finoman színezett, mint ha leírják. Különösen azt szerette, ha azori dalaikba fogtak, miközben a papagájok, melyeket azokról a tájakról hoztak, kerek fülbevalóikat csipdesték, kemény és mohó csőrükkel az ujjukon ragyogó rubinok után kapkodtak, s éppoly csúnyán káromkodtak, akárcsak a gazdáik. A nők csaknem oly merészen beszéltek, s csaknem oly szabadon viselkedtek, mint a madarak. Orlando ölébe ültek, átkarolták a nyakát, s érezve, hogy valami rendkívüli rejtőzik köpenye alatt, éppoly mohón vágyódtak a lényegre, mint Orlando maga.

Az alkalom nem is hiányzott. Kora reggeltől késő estig csak úgy nyüzsgött a folyamon a sok bárka, dereglye és mindenfajta vízi jármű. Minden reggel kifutott egy-egy szép hajó India felé; időnként meg egy elrongyolt, piszkos hajó vánszorgott a kikötőbe, fedélzetén ismeretlen, borzas fejű emberekkel. Senki sem nyugtalankodott egy fiú vagy egy lány miatt, ha kissé soká enyelegtek a vízparton napnyugta után; és senki sem ráncolta homlokát, ha azt fecsegték, hogy látták őket aludni mélyen, egymás karjában, a kincseszsákok között. Ilyen kaland esett meg Orlandóval, Sukey-val és Cumberland grófjával is. A nap forró volt, szerelmük követelődző, és ott aludtak el a rubinok között. A gróf pedig, kinek vagyona a spanyol kalandjáratokból származott, késő éjjel beállított egy lámpással a kezében, hogy egyedül vizsgálja a zsákmányt. Ahogy az egyik hordóra vetítette a lámpafényt, káromkodva hőkölt vissza. Két szellem aludt egybefonódva épp a hordó tövében. A gróf, aki úgyis babonás volt, amellett sok bűn terhelte a lelkét, kísérteteknek tartotta őket – vörös köpenybe burkolva feküdtek, s Sukey melle oly fehér volt, mint Orlando költeményeinek örök hava –, kísérteteknek, akik vízbe fúlt matrózok sírjából ugrottak elő, csakhogy őt szitkokkal illessék. Keresztet vetett. Bűnbánatot fogadott. A Sheen Road menhelyeinek sora máig is élő gyümölcse e pillanat rémületének. A parókia tizenkét vénasszonya itt issza napi teáját, s itt áldja estenként az Urat, hogy hajlékot adott neki. Így hát a tiltott szerelem egy kincses hajón – de hagyjuk a tanulságot.

De Orlando hamar kifáradt, nemcsak ez életmód kényelmetlensége s e városrész sivár utcái miatt, hanem főleg az emberek kezdetleges modora miatt. Mert, ne felejtsük, a bűn s a szegénység nem vonzotta még annyira az Erzsébet korabeli embereket, mint minket. Bennük még nem volt semmi sem a mi könyvműveltségünk pironkodásából: még nem hitték, hogy áldás, ha valaki mészáros fiának születik, és erény, ha egy könyvet sem tud elolvasni; nem képzelték, hogy amit mi „életnek” és „valóságnak” hívunk, az valahogy tudatlansággal és durvasággal kapcsolatos. E két szóval egyértelmű kifejezést nem is ismertek.

Orlando nem az „életet” kereste, amikor közéjük vegyült; és nem is a „valóság” kedvéért hagyta ott őket. De amikor már huszadszor hallotta, hogyan vesztette el Jakes az orrát, Sukey meg a becsületét – s csodálatosan mesélték el, ennyit el kell ismernünk –, unni kezdte az ismétléseket, mert egy orrot mégiscsak egyféleképpen lehet levágni, s a lányságot is csak egy módon elveszíteni – ő legalább így vélte, viszont a művészetek és tudományok olyan változatosak, hogy egyszeriben s mélységesen felkeltették kíváncsiságát. S így, bár megőrizte őket további jó emlékében, otthagyta a sörkerteket és a tekepályákat, ruhatárába aggatta hosszú, szürke köpenyét, s mellén a ragyogó csillaggal, térdén a szikrázó szalaggal ismét megjelent teljes díszben Jakab király udvarában. Fiatal volt, gazdag volt, amellett még csinos is. Senkit sem fogadhattak volna nagyobb üdvrivalgással, mint éppen őt.

Bizonyos, hogy több hölgy is akadt, aki azonnal hajlandó volt kegyeibe fogadni Orlandót. Legalább háromnak a nevét – Clorinda, Favilla, Euphrosyne: így nevezte őket szonettjeiben – házassági tervekben is kapcsolatba hozták az övével.

Hogy sorban tárgyalhassuk őket: Clorinda eléggé kedves és szelíd modorú úri hölgy volt; – Orlando igen szerelmes volt belé legalább hat és fél hónapig; de hát fehér szempillája volt, és rosszul lett, ha vért látott. Ha sült nyulat tálaltak fel apja asztalán, máris elájult. Aztán a papok is befolyásolták, s alsóruhájával takarékoskodott, hogy minél több alamizsnát osztogathasson a szegényeknek. Orlandót például meg akarta szabadítani a bűneitől, mire ez úgy utálkozott, hogy visszalépett a házasságtól, amit nem nagyon bánt meg, mivel a hölgy nemsokára himlőben elhalálozott.

Favilla, aki soron következik, egészen másfajta teremtés volt. Mint egy szegény somersetshire-i nemesember leánya, nagy kitartással s két szeme munkájával dolgozta fel magát az udvarba, ahol ügyes lovaglásával, jó formájú lábával s elbűvölő táncművészetével mindenki csodálatát kivívta. De egyszer, szerencsétlenségére épp Orlando ablaka előtt, csaknem halálra korbácsolt egy vadászkutyát, mert ez elszakította egyik selyemharisnyáját (de említsük meg Favilla mentségére, hogy kevés harisnyája volt, s azok is nagyrészt pamutból). Orlando szenvedélyesen szerette az állatokat, s most már azt is észrevette, hogy Favilla fogai görbék, s két metszőfoga befelé nőtt, ami, szerinte, nőnél perverz és kegyetlen hajlandóságot jelent. Még aznap éjjel felbontotta eljegyzésüket.

A harmadikat, Euphrosynét szerette mind közül a legkomolyabban. Az ír Desmondoktól származott, s így családfája éppoly ősi és éppoly mélyen gyökeredző volt, mint Orlandóé. Szőke volt, virágzó s kissé egykedvű. Jól beszélt olaszul, felső fogsora tökéletesen hibátlan volt, de az alsó kissé sárgás. Mindig egy agár vagy vizsla heverészett az ölében; tányérjából etette őket, mindig fehér kenyérrel; amellett édesen énekelt a virginal hangja mellett; s oly gonddal ápolta személyét, hogy sosem volt készen dél előtt. Egyszóval tökéletes asszony lett volna egy oly nemesúr mellett, mint Orlando, s már prókátorok foglalkoztak mindkét oldalról a szerződésekkel, közös szerzeményekkel, hozománnyal, ingatlanokkal, bérleményekkel, mindazzal, ami csak szükséges, ha két ily nagy vagyon találkozik, amikor, hirtelen és kegyetlenül, mint amilyen az akkori angol időjárás is volt, beállt az a bizonyos „nagy fagy”.

A nagy fagy, mesélik történészeink, a legkegyetlenebb fagy volt, amely szigeteinket valaha is meglátogatta. A madarak egyszerűen megfagytak a levegőben, s mint kődarabok hulltak le a földre. Norwichban egy parasztasszony, aki duzzadt az egészségtől, át akart menni az úton, de az utcasarkon a jeges szél, szemtanúk szerint, porrá mállasztotta, s porfelhőként a háztetőkre fújta. Juhok és marhák tömegestül hullottak el a réteken. A holttestek megfagytak, és odaragadtak a lepedőkhöz. Nemegyszer egész disznócsordákat láthattak fagyottan az utak mentén. Kinn a mezők tele voltak pásztorokkal, földmívesekkel, igáslovakkal, madarászó kisfiúkkal, mindannyian megmerevedve pillanatnyi mozdulatukban, az egyik, amint az orrát fogja, a másik butykossal a száján, a harmadik felemelt kővel, hogy leüsse azt a hollót, amely mozdulatlan gubbaszt, mint kitömött madár, alig pár lépésre a kerítés tetején. A fagy olyan kegyetlen volt, hogy nemegyszer bizonyos megkövesedést okozott; s általában úgy vélik, hogy a sziklák megsokasodását Derbyshire bizonyos tájain nem földrengés okozta, mert ilyen arra nem is volt, hanem inkább a szerencsétlen utasok megmerevedése, mivel kővé változtak, a szó szoros értelmében, ott, ahol épp megálltak. Az egyház ezen a téren alig tudott segíteni, s jóllehet egyes birtokosok megszenteltették ezeket az ereklyéket, legtöbben inkább mérföldkőnek meg juhvakarónak használták őket, vagy pedig marhavályúnak, ha formájuk megengedte, s e célra mai napig is kitűnően beválnak.

De miközben a falusiak szűkölködtek és szenvedtek, s a munka úgyszólván az egész országban szünetelt, London a legnagyobb pompával ünnepelte a farsangot. Az udvar Greenwichben székelt, s az új király arra használta a koronázás alkalmát, hogy mindjárt meg is kedveltesse magát a főváros polgárságával. Elrendelte hát, hogy a folyót, amely vagy húsz láb mélyre fagyott, éspedig mindkét irányban hat-hét mérföldnyi terjedelemben, lesöpörjék, feldíszítsék, mintha csak park vagy szórakozóhely lenne, lugasokkal, útvesztőkkel, fasorokkal, italos bódékkal s más effélékkel rakják tele, mindezt pedig az ő költségén. Magának s udvaroncainak a palota kapujával szemben foglaltatott helyet; csupán egy selyemzsinór választotta el őket a közönségtől, s ez a kis tér egykettőre a legragyogóbb társaság központja lett. Szakállas, prémes nagy államférfiak a királyi pagoda skarlátpiros fedele alatt intézték az államügyeket. Katonák strucctollakkal ékes tarka lugasokban tervelgették a mórok meghódolását s a törökök bukását. Admirálisok jártak fel s alá kezükben pohárral a szűk ösvényeken, s a horizontot kémlelgetve az északnyugati átjáróról s a spanyol armadáról mesélgettek. Szerelmesek enyelegtek a cobollyal fedett kereveteken. Fagyott rózsák záporesője követte, ha megjelentek, a királynét és hölgyeit. Színes gömbök lebegtek mozdulatlanul a levegőben. Itt-ott hatalmas örömtüzek égtek, és a sóval gazdagon hintett cédrus- és tölgymáglyákból zöld, narancsszín és bíborvörös lángok csapkodtak az ég felé. De bármilyen hevesen égtek, nem olvasztották meg a jeget, amely, bár átlátszón csillogott, acélkeménnyé merevült. Oly tiszta volt, hogy több lábnyi mélységben is látszottak a befagyott halak, itt egy lepényhal, amott meg egy delfin. Angolnák feküdtek ott csapatostul kábult mozdulatlanságban, ám a filozófusok hiába törték a fejüket, vajon igazán halottak-e, vagy csak felfüggesztették életműködésüket, hogy a meleg fuvallatára ismét feléledjenek. A London Bridge közelében, ahol a folyó legalább húszölnyi mélységben befagyott, egy hajótörött dereglye látszott a víz fenekén, ahogy ősszel, almával megrakodva, elsüllyedt. Az öreg kofa, aki Surrey-be vitte áruját a piacra, most is ott ült kendőibe s szoknyáiba burkolva, ölében az almákkal, mintha épp vevőit szolgálná ki, csak az ajka körül sötétlő kék folt árulta el az igazságot. Jakab király sokszor elnézegette, s egy sereg udvaroncot is magával vitt, hogy vele együtt bámulják a víz alatti dereglyét. Egyszóval semmi sem múlta felül nappal e hely pompáját és kedélyességét. Azonban a farsang csak éjjel tombolt igazán. A fagy ugyanis tovább tartott; az éjjelek békések és csendesek voltak; a hold és a csillagok gyémántmerevséggel fénylettek, s az udvaroncok fuvolák s kürtök méla zenéjére táncoltak.

Orlando, ismerjük el, nem járta éppen könnyedén a corantót és a lavoltát; ügyetlen volt, amellett kissé szórakozott is. E mesterkélt idegen ütemeknél sokkal jobban szerette hazája egyszerű táncait, melyeket már gyermekkorában is ismert. Épp egy ilyen quadrille-t vagy menüettet fejezett be január hetedikén, este hat óra felé, mikor a moszkvai követség sátra felől egy alak tartott feléje, aki – akár férfi volt, akár nő, mert bő szabású tunikája s orosz divatú nadrágja elrejtette a nemét – a legnagyobb mértékben felkeltette kíváncsiságát. Ez a valaki, bármily nevű s akármilyen nemű is, középtermetű, sudár növésű volt, s osztrigaszínű bársonyruháját különös árnyalatú zöld prém díszítette. De e részletek mind elmosódtak, olyan csodálatos varázs áramlott az ismeretlen lényből. Furcsa, szokatlan képek és hasonlatok kígyóztak és kavarogtak Orlandóban. Alig három másodperc alatt ananásznak, dinnyének, olajfának, smaragdnak, hóban futkosó rókának nevezte; és nem tudta eldönteni, hallotta-e már, látta-e már, megízlelte-e már valaha, vagy talán része volt mindháromban. (Bár egy pillanatra sem szabad megállnunk e krónikánkban, mégis jegyezzük meg gyorsan, hogy Orlando képei, legalábbis ebben a korban, egyszerűek és felette érzékletesek voltak, s legnagyobbrészt gyermekkora kedvenc ételei közül származtak. Ám érzékei, bármilyen egyszerűeknek látszottak, ugyanakkor rendkívül szenvedélyesek voltak. Felesleges tehát megállnunk, s a dolgok okait kutatnunk.) …Dinnye, smaragd, róka a hóban – ez volt az ő révülete, ilyen volt bámulata e percben. Amikor a fiú, mert sajnos fiúnak kellett lennie – nő sohasem korcsolyázna ily erővel és lendülettel –, alig-alig egyujjnyira suhant el előtte a jégen, Orlando haját tépte volna kétségbeesésében, mert fiú, az ő neméből való, és sosem ölelheti meg. De a korcsolyaművész megint közeledett feléje. Lába, keze, tartása, mindez fiúra emlékeztette, de fiúnak sosem volt ily szája; fiúnak sosem volt ily melle; s fiúnak sosem volt ily szeme, mely mintha az óceán mélyéről bukkant volna elő. Végül mégis lassított, majd, miután végtelen bájjal bókolt még a királynak, aki egy kamarása karján éppen arra csoszogott, az ismeretlen korcsolyázó megállt. Alig pár ujjnyira volt Orlandótól. Nő volt. Orlando rábámult, megremegett, rázta a hideg, elöntötte a forróság; arra vágyott, hogy a nyári levegőben hadonászhasson, makkban gázoljon a lába, bükkfákba és tölgyekbe akadjon a karjával. De most csak ajkát húzta fel kicsiny, fehér fogairól; s kinyitotta vagy félhüvelyknyire, mintha harapni akarna; becsukta, mintha máris harapott volna. Lady Euphrosine csüngött a karján.

Az idegen nő neve, mint megtudta, Marosa Sztanilovszka Dagmar Natasa Iliana Romanovics volt, és a moszkvai követ kíséretében érkezett, aki talán nagybátyja, talán édesapja volt, hogy részt vegyen a koronázási ünnepségeken. Nem sokat tudtak a moszkvaiakról. Csendesen üldögéltek egyre, nagy szakállal és prémkucsmásan; valami fekete italt ittak, s időnként kiköpték a jégre. Egyik sem beszélt angolul, s a franciát – ezt a nyelvet ismerték egypáran közöttük – akkoriban kevesen beszélték az angol udvarnál.

Épp ennek a körülménynek köszönhette Orlando a hercegnő ismeretségét. Egymással szembe kerültek a nagy asztalnál, amelyet az előkelőségeknek terítettek egy óriási sátor alatt. A hercegnő Lord Francis Vere és a fiatal Moray gróf között ült. Mulatságos volt elnézni, mily zavarba hozta mind a kettőt, mert bár a maguk nemében igen pompás fickók voltak, annyit sem tudtak franciául, mint egy ma született csecsemő. Mikor az ebéd elején a hercegnő a grófhoz fordult, s oly kecsesen szólt hozzá, hogy a fiatalembernek beledobogott a szíve: „Je crois avoir fait la connaissance d’un gentilhomme qui vous était apparenté en Pologne l’été dernier”,{1} vagy pedig: „La beauté des dames de la cour d’Angleterre me met dans le ravissement. On ne peut voir une dame plus gracieuse que votre reine, ni une coiffure plus belle que la sienne”,{2} lord Francis, de a gróf úr is a legnagyobb zavarban volt. Az egyik tormamártással kínálta, a másik meg jobb híján a kutyájának füttyentett, és velős csontot dobott neki. Mire a hercegnő nem tudta visszafojtani a nevetését, s Orlando, aki a vaddisznófőkön és a töltött pávákon át a hercegnő tekintetét kereste, szintén vele nevetett. Nevetett, de nevetése csodálattá fagyott az ajkán. Kit szeretett ő mindeddig? Mit szeretett ő mindeddig? – kérdezte az izgalomtól fulladozva. Egy öregasszonyt, felelte, aki csupa csont és bőr volt. Piros orcájú utcalányokat, annyit, hogy szólni is kár róluk. Egy csipogó apácát. Egy megátalkodott, kegyetlen szájú kalandornőt. Egy bókoló s csipkedíszes ceremóniamesternőt. A szerelem az ő számára eddig csak por és hamu volt. S mily ízetlen örömöket kapott tőle. Nem is értette, hogyan tűrhette eddig alapos ásítás nélkül. S ahogy most bámult, vérének poshadtsága felengedett; borrá vált ereiben a jég; vízcsobogást hallott, és éneklő madarakat; tavasz tört fel a zord téli tájból; férfiassága felébredt; kezébe ragadta kardját; veszélyesebb ellenfélnek támadt, mint a lengyelek vagy a szaracénok; mély vízbe bukott; látta lenn a veszély virágát a szakadék mélyén; kinyújtotta a kezét – tulajdonképp öntudatlan egyik legforróbb szonettjét mormolta, amikor a hercegnő egyszerre feléje fordult:

– Legyen szíves, adja ide a sót.

Orlando elvörösödött.

– A legnagyobb örömmel, madame – felelte tökéletes franciasággal. Mivel, hála az égnek, úgy beszélte ezt a nyelvet, akárcsak a sajátját; anyjának egyik szobalánya tanította meg reá. De tán jobb lett volna neki, ha sosem tanulja meg ezt a nyelvet, ha sosem felel ennek a hangnak; és sohasem követi e szempár fényét.

A hercegnő tovább beszélt. Kik ezek a faragatlan tuskók, kérdezte, akik mellette ülnek, s úgy viselkednek, mint két béreslegény? Mi az az émelyítő keverék, amivel a tányérját megtöltötték? Angliában a kutyák egy asztalnál esznek az emberekkel? Az a furcsa figura, ott, az asztal legvégén, májusfa módjára felcicomázott hajával (comme une grande perche mal fagotée), valóban a királyné? S a király mindig így nyáladzik? És melyik George Villiers e sok fajankó közül? Bár ezek a kérdések először zavarba hozták Orlandót, mindamellett oly merészek és oly mulatságosak voltak, hogy folyton nevetnie kellett; és amikor szomszédai merev arcából úgy látta, hogy senki sem érti őket, éppolyan szabadon felelt, ahogy a hercegnő kérdezett, s éppolyan tökéletes franciasággal.

Így keletkezett kettejük közt az a meghitt kapcsolat, amely csakhamar valóságos botrányt okozott az udvarnál.

Hamarosan észrevették, hogy Orlando sokkal nagyobb figyelmet szentel a hercegnőnek, semmint az udvariasság megkövetelné. Ritkán tágított mellőle, s beszélgetésük, bár senki sem értette, oly élénk volt, annyi pirulás és nevetés kísérte, hogy még a legegyügyűbb emberek is kitalálhatták, miről van szó. Azonkívül Orlando is rendkívüli módon megváltozott. Még sosem látták ilyen élénknek. Egyetlen éjszaka lerázta gyermekes esetlenségét; az az ügyetlen s félszeg fickó, aki sosem tudott úgy egy hölgy szobájába lépni, hogy le ne verjen azonnal egy félasztalnyi csecsebecsét, kecses és férfiasan udvarias nemesemberré változott. Ha látták, hogy kezét nyújtja annak a muszka nőnek (mert így nevezték ezt a hölgyet), hogy szánkójához vezesse; ha táncra kérte őt, vagy felszedte hölgye leejtett tarka zsebkendőjét; vagy ha bármit is teljesített ama sokféle kötelezettség közül, amit az úrnő megkövetel, s a szerelmes lovag sietve elles: mindannyiszor új lángra lobbant az aggok megtört tekintete, és hevesebb ritmusra lejtett a fiatalok szívverése. De azért kettejük sorsát sötét felhő árnyékolta. Az öregek csak vállukat vonogatták. A fiatalok a markukba nevettek. Mindenki tudta ugyanis, hogy Orlando vőlegény. Lady Margaret O’Brien O’Dare O’Reilly Tyrconnel (mert ez volt a szonettek Euphrosynéjének igazi neve) bal keze középső ujján hordta Orlando csodálatos zafírgyűrűjét. Csakis neki volt joga Orlando lovagi szolgálataira. De ledobhatta szegény a jégre ruhatára minden egyes zsebkendőjét (pedig volt neki jó pár tucat), Orlando mégsem hajolt le, hogy azonnal felemelje őket. Várhatott akár húsz percig, hogy szánkójához vezesse, s végül be kellett érnie szerecsenje szolgálataival. Ha korcsolyázott, s köztünk szólva, eléggé ügyetlenke volt, senki sem fogta a karját, hogy bátorítsa; ha meg aztán elesett, s ebben is igen nehézkes volt, senki sem segítette fel, senki sem verte le a havat szoknyájáról. De bármilyen egykedvű volt, bármily nehezen sértődött meg, és bármilyen kevéssé hitte, hogy egy ilyen idegen nő kiűzheti Orlandója szívéből, végül mégis gyanakodni kezdett, nem készül-e valami lelkének nyugalma ellen.

Mert ahogy múltak a napok, Orlando mind kevésbé rejtegette igazi érzelmeit. Alig volt vége az ebédnek, máris otthagyta a társaságot valamiféle ürüggyel, vagy akkor sompolygott félre, amikor a korcsolyázók közös körtáncra készülődtek. S a következő pillanatban persze azt is észrevették, hogy a moszkvai nő is eltűnt. De azért legjobban mégis az háborította fel az udvart, az sebezte meg legsajgóbb pontján, más szóval a hiúságán, hogy gyakran látták, mint bújik át a fiatal pár a selyemkötélen, amely a királyi környezetet a polgári résztől elkülönítette, s mint tűnik el utána az egyszerű nép tömkelegében. A hercegnő nemegyszer dobbantott a lábával, és így kiáltott: „Vigyen el innen. Utálom ezt az angol népséget” – amin bizony magát az angol udvart értette. Mert már nem állhatta tovább. Tele van, mondta, kémkedő vénasszonyokkal, akik az ember arcába bámulnak, s fennhéjázó fickókkal, akik mindig a tyúkszemére hágnak. S amellett milyen rossz szaguk van. Kutyáik meg folyton a lába körül szaladgálnak. Úgy érzi, mintha ketrecben ülne. Oroszországban vannak még tíz mérföld széles folyók is, olyan utak, amelyeken hat lovat hajthat egymás mellett s akár egész nap anélkül, hogy egy lélekkel is találkoznék. Aztán szerette volna megnézni a Towert, a várőrséget, a fejeket a Temple Baron s az ékszerészboltokat a városban. Így történt, hogy Orlando elvitte hát a városba, mutatta neki a várőröket s a pártütők levágott fejét, s amit csak megkívánt, mindent megvett neki a londoni boltokban. De ez mind nem volt elegendő. Mind jobban vágytak arra, hogy egész nap együtt lehessenek, s oly helyen, ahol senki sem figyeli vagy bámulja őket. Nem London felé vették hát útjukat, hanem a másik irányba, s elhagyva a tömeget hamarosan elérték a Temze fagyos partjait, s csak tengeri madarakkal találkoztak, meg öreg nénikékkel, akik hiába igyekeztek meglékelni a jeget, hogy egy vödör vízhez jussanak, vagy pedig tűzhelyük számára gallyat vagy száraz levelet kerestek. A szegények mindenütt kunyhóikba zárkóztak, a módosabbak meg, ha tehették, a városba tódultak, hogy ott némi meleget és vigasságot találjanak.

Ezentúl Orlando és Szasa, így nevezte a hercegnőt, mert így hívták valamikor fehér, orosz rókáját, amelyet gyermekkorában kapott – lágyan fehér volt, akár a hó, de foga kemény, mint az acél, s egyszer oly vadul megharapta, hogy apja azonnal megölette –, ezentúl ők ketten vették birtokukba a folyót. Mikor már kimelegedtek a korcsolyázástól és a szerelemtől, meghúzódtak valahol egy magányos öbölben, s ott, a sárga füzek alatt, hatalmas prémkabátba burkolva, Orlando karjaiba zárta a hölgyet, s megismerte, először életében, így suttogta, a szerelem gyönyöreit. S mikor a mámor már tovaszállt, és ők ott feküdtek a jégen, a kábulat ringató karjaiban, Orlando többi szerelméről mesélt neki, de akik Szásához képest fából, darócból s hamuból voltak.

A hercegnő nevetett hevességén, és újra híve karjaiba borult, hogy szerelemmel áldozzon ennek a nagy szerelemnek. Csodálkoztak, hogy tüzük heve nem olvasztotta meg a jeget, s szánták szegény öregasszonyt, akinek, hogy megolvassza, nem voltak ily természetes eszközei, hanem baltája acéljával kellett meglékelnie. Aztán cobolyprémeikbe burkolódzva sok mindenféléről beszéltek: tájakról és utazásokról; mórokról és pogányokról; ennek a férfinak a szakálláról, annak a nőnek a bőréről; egy patkányról, melyet Szasa kezéből etetett az asztalnál; arról a faliszőnyegről, mely mindig mozgott otthon, a hallban; egy arcról vagy akár csak egy tollról. Semmi sem volt túl kicsi, sem túl nagy az ily beszélgetésnek.

S akkor Orlandót egyszerre szokott mélabús kedve fogta el; talán a jégen botorkáló öregasszony volt az oka, vagy talán nem is volt oka; arccal a jégtükörre borult, a fagyott víz mélyébe nézett, és a halálra gondolt. Mert igaza van a filozófusnak, hogy csak egy kés pengéje választja el a boldogságot a mélabútól; különben is, így okoskodik, ikertestvér a kettő; s mindebből az a tanulság, hogy az érzés végletei az őrülettel rokonok; azt javallja hát legvégül, hogy az igazi egyházban (szerinte a baptista egyházban) keressen oltalmat, menedéket, kikötőt stb. az, aki a szenvedélyek óceánján hányódik.