Patrick Lencioni

Szuperképességek
a csapatban

Tudd meg, mitől szárnyalsz
és mitől égsz ki!

részlet

A fordítás alapja:
Patrick M. Lencioni: The 6 Types of Working Genius: A Better Way to Understand Your Gifts,

Copyright © Patrick Lencioni, 2022
Published by arrangement with BenBella Books, Inc.,
and Folio Literary Management, LLC.

Fordította: © Darnyik Judit, 2023

Szerkesztette: Mandl Orsolya

Borítóterv: Kovács Péter

HVG Könyvek, Budapest, 2023
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Dufka Hajnalka
www.hvgkonyvek.hu

ISBN 978 963 565 376 8

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Szauer Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Ezt a könyvet Matthew fiamnak ajánlom.
Az ötleteid nélkül soha nem jöhetett volna létre ez a projekt, és soha nem lett volna olyan őrülten izgalmas számomra.

Tartalom

Bevezetés

A tanmese

A modell bemutatása

Kontextus

Modell és értékelés

A csapat hatékonysága és a csapattérkép

Szuperképességek és egészséges szervezeti kultúra

Mit remélek a hat szuperképességtől?

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Név- és tárgymutató

Bevezetés

Ez a könyv két tagadhatatlan igazságon alapul.

Az első, hogy a természetes, istenadta tehetségüket kiaknázó embertársaink elégedettebbek és sikeresebbek.

A második, hogy a munkatársaiknak a tehetségük kibontakoztatásában segítő vállalatok sikeresebbek és hatékonyabbak.

Hiába hangzik ez triviálisan, a valóságban a legtöbben mégsem igazán elégedettek a munkájukkal. Ennek az az oka, hogy a legtöbben nincsenek tisztában a saját szakmai képességeikkel. Ezért a legtöbb csapat sem tudja kiaknázni a csapattagok tehetségét, és kibontakoztatni a bennük rejlő potenciált. A kérdés az, hogy miért nem oldottuk meg eddig ezt a problémát.

Természetesen nem arról van szó, hogy meg sem próbáltuk. A személyiségünk és az adottságaink feltérképezésére számos csodálatos eszköz áll a rendelkezésünkre. Sokat közülük jómagam is évek óta rendszeresen alkalmazok. A gond ott kezdődik, amikor ezeket megkíséreljük átültetni a munka világába, pláne ha a csapattagok különböző képességekkel vannak megáldva.

Örömmel jelentem, hogy ez a könyv megoldást kínál a problémára! Egyrészt keretrendszert ajánl a képességeink jobb megismerésére, másrészt mindezt egy új modell keretében teszi, így segítségével eredményesebben végezhetjük a különféle feladattípusokat. Más szóval, egyszerre hatékonyságfejlesztési eszköz és önismereti modell is.

Bevallom, hogy nem tudatosan törekedtem a modell kifejlesztésére, hanem jobbára véletlenül bukkantam rá a megoldásra. Egyszerűen jómagam is az öröm és a kétségbeesés két véglete között csapongtam a munkám során, amikor valaki (köszönet, Amy!) nekem szegezte a kérdést: „Miért vagy ilyen?” Nem vádaskodásként vagy kritikaként, hanem puszta kíváncsiságból és segítőkészségből. Vajon miért vagyok olyan gyakran frusztrált, miközben a saját vállalatomban dolgozhatok, jóbarátokkal körülvéve, az engem leginkább érdeklő területen? Fogalmam sem volt arról, hogy a kérdésre adott válasz nyomán a jelen könyvben bemutatott modell fog összeállni. És természetesen arról sem volt fogalmam, hogy egy olyan értékelés születik belőle, amely a The Table Group által kínált minden eddigi eszköznél praktikusabban és hatékonyabban változtatja meg az emberek életét – beleértve az enyémet is. Nagy örömünkre szolgált, hogy elárasztottak minket azoknak a történetei, akik azonnali és tartós megkönnyebbülést éltek át a hat szuperképesség modellje és a hozzá kapcsolódó értékelés jóvoltából: végre megtalálták az örömöt a munkájukban, jobban megértették a házastársukat vagy a gyerekeiket, esetleg a csapatuk átszervezésével jobban kiaknázták a csapattagok tehetségét.

A legtöbb könyvemhez hasonlóan a kötet első részében most is egy kitalált – de életszerű – történettel, egyfajta tanmesével szemléltetem a hatféle szuperképesség koncepcióját és annak alkalmazását. A második részben pedig részletesen bemutatom a modellt. Imádkozom érte, hogy a Szuperképességek a csapatban segítségével az olvasók és munkatársaik megvalósíthassák Isten tervét az életükben, és ez a csapatuk, a vállalatuk, sőt a családjuk előnyére szolgáljon.

A tanmese

Akinek az állás a monogramja

Igaz, hogy nemcsak munkából áll az élet, de a munkánk meghatározó szerepet játszik a napjainkban. Szomorú, de igaz, hogy engem a munkám éveken át sokkal inkább frusztrált, mint ahogyan szerettem vagy vártam volna az elvégzett munka hatását. Szerencsére a közelmúltban rájöttem, hogyan lehet pozitívba átfordítani ezt az érzést – még éppen az utolsó pillanatban, mielőtt az életem kártyavárként omlott volna össze.

Egyébként Bull Brooksnak hívnak. Tudom, úgy hangzik, mint egy zenész művészneve a country vagy a rap világából. A valódi nevem Jeremiah, de az 1970-es években népszerű békás dal miatt gyerekkoromban valahogy elkezdtek Bullnak becézni, ami azután rajtam ragadt. A gyerekeimen kívül mindenki Bullnak szólít. Feltételezem, hogy egy napon ők is áttérnek a becenévre, de egyelőre még maradnak az apánál.

A teljes nevem igazából Jeremiah Octavian Brooks, ami elég terjengős. Szent Oktavianus egy 5. századbeli mártír volt, akit anyám valamilyen rejtélyes okból bizonyára kedvelt. Az egész annyiban érdekes, hogy a monogramom így JOB, ami állást jelent angolul. Ennek tükrében úgy gondolom, nem meglepő, hogy a munka a vesszőparipám.

De elég volt belőlem és a furcsa nevemből. Elmesélem inkább, hogyan tett tönkre majdnem a munkám, és hogyan fordult feje tetejére az életem egy felismerés hatására.

Munka

Kezdjük az elején: hogyan alakult ki a munkához való hozzáállásom a szüleim hatására?

Apám munkájával kapcsolatban leginkább arra emlékszem, hogy kényszerpályán volt. Mivel nem volt diplomája, és viszonylag elmaradott városban éltünk, nem kínálkozott számára túl sok választási lehetőség. Bevallom, csak az első autóbalesetemkor értettem meg, pontosan mivel foglalkozik: biztosítási kárszakértőként dolgozott, amely nem a világ leglenyűgözőbb hivatása, de nem is a legrosszabb. Jutott ideje a családjára, és a napja legalább felét otthon töltötte.

Ami anyámat illeti, ő a háztartást vezette és gondoskodott a családunkról. Úgy tűnt, szinte mindent szívesen csinált, akár olvasni tanított minket, akár az iskolában önkénteskedett, vagy a számlákat fizette be. A mosáson és teregetésen kívül, amelyet bölcsen kiszervezett nekünk. Sosem panaszkodott, és gyakran mondogatta, hogy minden velünk töltött napban örömét leli. Szerintem őszintén így is gondolta.

Abban viszont nem vagyok biztos, hogy apám kedvelte a hivatását. Ez a kérdés nem igazán merült fel. Legfeljebb annyit mondott, hogy „Bull, ha szórakozás lenne, nem hívnák munkának”. Ami azt illeti, puszta kenyérkeresetként tekintett a munkájára, amelyet azért végzett, hogy ki tudja fizetni a lakáshitelt és a tandíjamat a Sziénai Szent Katalin Iskolában. Ennyi az egész.

Csak akkor határoztam el, hogy nem teszem magamévá az apám munkával kapcsolatos szemléletmódját, amikor életem első munkahelyén bankpénztárosként elhelyezkedtem.

Fűnyírás

Ami apámat illeti, jó fej volt. Az 1950-es években „pompás fickónak” nevezték volna, de ezt nem is tudom, miért mondom. Megnyerő, kötelességtudó és szerény ember volt. Pompás.

Egyik kedvenc időtöltésének számított a szombat reggeli rituális fűnyírás. Természetesen nemcsak a fűnyíró tologatásából állt a dolog – ez volt a jó része, és ezt nagyrészt kisajátította magának. Ezenfelül azonban össze kellett gereblyézni és szedni a leveleket, gyomlálni, söprögetni és hajlongani, majd záróaktusként a nagynyomású mosóval letisztítani a kocsibehajtót és a járdát.

Szófogadó fiú lévén minden áldott szombat reggel kimásztam az ágyból, pedig legszívesebben rajzfilmet vagy baseballt néztem volna a tévében. Mégis segítettem apámnak, de minden percét utáltam. Soha nem jöttem rá, miért nem szívlelem a fűnyírást, és zavart is a dolog, mert az apámat szerettem. De a szombat reggeli rituálé kínszenvedés volt számomra.

Mindenesetre néhány hónappal ezelőtt végre rájöttem, honnan ered a fűnyírással szemben érzett viszolygásom – és ez a történetem témája. Bárcsak el tudtam volna magyarázni annak idején az apámnak, vagy legalább mielőtt eltávozott. Ezáltal elkerülhettünk volna némi felesleges súrlódást, én pedig több rajzfilmet és sportmérkőzést nézhettem volna.

Bocs, Apa!

Joy

Bár csak az érettségi évében helyezkedtem el az első igazi állásomban a bankban, előtte, tizenévesen egy egész sor fura munkát elvállaltam némi zsebpénz-kiegészítés fejében.

Az egyik nyáron az volt a munkám, hogy az olajmezők környékén fémből készült, állat formájú céltáblákat helyeztem ki a lőtéren. Komoly motivációt jelentett a továbbtanulásra, amikor a rókalyukban meglapulva, a nyakamat behúzva hallgattam a fejem fölött elsüvítő golyók zaját.

Emlékszem, egy másik nyáron a szomszédnak segédkeztem, aki mellékállásban padlásokat szigetelt. Az volt a dolgom, hogy a teherautó fém rakterében, 43 °C-os hőségben az üveggyapotgubancot értelmezhető szigetelőanyag-formára terítsem ki, és közben minden ujjam megmaradjon. Csoda, hogy nem céloztam meg egyből a doktori fokozatot.

Ezután jött a bankos sztorim. (Ez most úgy hangzik, mintha bankot raboltam volna.)

Persze bizonyára van, aki kezét-lábát törné egy bankpénztárosi állásért, de az is holtbiztos, hogy az nem én vagyok. Akárhogy is igyekeztem, a nap végén mindig volt valami gond a kasszával. Sosem értettem, hogy miért csinálnak ebből olyan nagy ügyet.

Néha csak néhány penny vagy pár dollár híja volt, és felajánlottam, hogy saját zsebből pótolom a hiányt. De a főnököm közölte, hogy „Ez nem így működik”, és utána vagy egy órán át bogarásztuk, hol ütöttem félre.

Szerintem csak azért tartottak meg, mert a hölgyek – az összes többi pénztáros nő volt – örültek a társaságomnak. Gyakran megnevettettem őket és az ügyfeleket. Valószínűleg ezért se stimmelt a kassza az esetek felében. Különösen élveztem, amikor az autósokat kiszolgáló ablakba osztottak be, ahol egy pneumatikus csővel juttattuk el a tartályban elhelyezett pénzt az ügyfélnek. Gyakran küldtem egy flakon ketchupot vagy valami egyéb apróságot a hűtőből az ügyfeleknek, csak hogy megnevettessem őket.

Mindenesetre a szomszédos pénztárnál dolgozó nő miatt szerettem leginkább a munkahelyemet. Joynak hívták, és hihetetlenül kedves volt. Családanyaként elég valószerűtlennek tűnt, hogy egy 17 éves fiúval összebarátkozik. Viszont nevetett a vicceimen, segítségemre sietett, amikor nem értettem a különbséget a pénztári csekk és a pénzesutalvány között, és érdekelte a személyem. Eléggé megszerettem.

Emlékszem, hogy nyár végére magam is elcsodálkoztam, mennyire tisztelem Joyt, és mennyire szeretek a társaságában lenni. Ezért sosem felejtem el a tanácsát: „Bull, ne járj úgy, mint én. Keress valamit, amit örömmel csinálsz, és akkor nem is fogod munkának érezni.” Próbáltam vigasztalni, hogy azért nem is olyan lélekölő a munkája. De csak legyintett rá, és azt felelte: „Ne törődj bele, kis barátom”.

Néhány évvel később gyakran a fülemben csengtek a szavai.

Egyetemi zűrzavarok

Az egyetemi éveim alatt nem sok bulizásban volt részem. Mivel viszonylag szerény körülmények között nevelkedtem (bár nincs okom panaszra), kötelességemnek éreztem a tanulmányaim költségeit fedező szüleimmel szemben, hogy komolyan vegyem az egyetemet. Ezért szorgalmasan tanultam.

Sajnos azonban nem nagyon kaptam útmutatást senkitől, amikor szakirányt kellett választani.

Végül a közgazdaság-tudomány mellett döntöttem, mert a gyakorlati tárgyak és a társadalomtudományi tanulmányok ideális ötvözetének tűnt. Úgy értem, nem volt büfészak (nem akarok senkit megbántani, aki interpretatív táncot tanult az egyetemen, de mégis…), sem túl műszaki jellegű (nem mindenkinek való a villamosmérnöki képzés sok-sok matematikával megspékelve, igaz?). Talán érthető, mire gondolok.

Mire kézhez kaptam a diplomámat, már nem is igazán tudtam, mi fán terem a közgazdaságtan. A mai napig ki tudok nyögni pár szót a kínálati és keresleti görbéről, de itt nagyjából ki is merül a tudományom. Bárcsak viccelnék, de ez véresen komoly.

Frissdiplomásként elég elveszettnek éreztem magam a munkaerőpiacon, ezért kifinomult módszerhez folyamodtam: megnéztem, melyik jól fizető vállalat keres munkaerőt. Szégyellem, de igaz: a bankszektorban helyezkedtem el.

Jó, nem bankpénztárosként, de akkor is. Valamiféle pénzügyi elemzéseket végeztem – ennél többre nem is emlékszem. Szerintem elástam az emlékét az agyam legmélyebb bugyraiba. Szívből utáltam a munkám. Az állásinterjún azt mondták, hogy szeretni fogom, és sikeres leszek. Végül is diplomás közgazdász voltam, és valamiféle rejtélyes módon az évfolyam legjobbjai között végeztem. Ráadásul nem akármilyen banknál, hanem befektetési banknál helyezkedtem el. Elég jó fizetést kaptam, és elegáns irodában dolgoztam. A barátaim irigykedtek rám, de én nyomorúságosan éreztem magamat.

Majdnem két éven át – amely életem leghosszabb évtizedének tűnt – körömszakadtáig igyekeztem sikeres lenni. Az összes önfegyelmemet és intellektusomat bevetettem, hogy ellensúlyozzam az érdektelenségemet és meggyőzzem magamat: ez az állás a dobbantó a sikeres karrier felé. De testileg és lelkileg is súlyos árat fizettem érte. Amikor már majdnem feladtam a reményt, hogy viszem valamire a befektetési banki szférában, a főnököm megadta nekem a kegyelemdöfést. Olyan voltam, mint egy törött lábú ló: hálás voltam, amiért megszabadít a szenvedéseimtől.

Ugyanakkor elveszettnek is éreztem magam.

Csöbörből vödörbe

Miután kicsit helyrepofoztam magam és az önéletrajzomat, úgy döntöttem, ezúttal okosabban fogok az álláskereséshez. Ennek ellenére – bármily hihetetlen – megint egy banknál kötöttem ki.

Mielőtt komplett idiótának tűnnék, leszögezem, hogy nem pénzügyi, hanem marketingterületen helyezkedtem el.

El sem tudom mondani, mekkora megkönnyebbülést jelentett számomra, hogy kiszabadultam a pénzügy csapdájából. Elég biztos voltam benne, hogy a marketinggel jobban járok. Sajnos azonban az új munkaköröm szinte ugyanúgy felőrölt, mint a korábbi.

Egy éven belül azon kaptam magam, hogy folyton csak panaszkodom az őrjítő munkámra a barátnőmnek, Annának – aki később a feleségem lett. Bár Anna türelmes volt hozzám, és ma is az, egy idő után éreztem, hogy kezd belefáradni az állandó nyűgjeimbe. „Tényleg találnod kellene valami munkát, amit élvezel” – mondogatta.

Anna egy rendezvényszervező cégnél dolgozott. Őszintén szólva nagyon kemény munka volt, és az év nagyobbik felében úton volt miatta. És bár magát az utazgatást egy idő után tehernek érezte, látszólag mégis szerette a munkáját. Legalábbis nem panaszkodott miatta. És ennél is fontosabb, hogy nem esett depresszióba minden áldott vasárnap.

Vasárnapi depresszió

Valószínűleg ismerős a jelenség, amikor a vasárnap esti futballmeccs félidejében vagy bármilyen más vasárnapi időtöltés közepette ránk tör a szorongás, amiért alig 12 órán belül kezdődik a következő munkahét. A befektetési banknál és a marketinges időszakomban is ezt éltem át.

És ha mindez nem lett volna elég, a hétvége egyre korábbi időpontjában estem letargiába a közelgő munkahét miatt. Előfordult, hogy már a szombat esti randevúnkon elfogott és gúzsba kötött az oktalan és felfoghatatlan rettegés. Azután egyszer csak derengeni kezdett, hogy mi nyomaszt annyira: a munkahelyem.

Ezek után joggal merül fel a kérdés, miért választottam annyira rossz munkaadókat. Jómagam is sokat töprengtem ezen. De visszatekintve kénytelen vagyok beismerni, hogy az első két munkahelyem és az ottani főnökeim is kicsivel átlagon felüliek voltak. A munkaadóim az elvárhatónál jobban odafigyeltek rám, és tényleg örömmel végezték a munkájukat. És szerették volna, ha én is hasonlóképpen viszonyulok ahhoz, amit csinálok.

Csak éppen nekem nem sikerült megbarátkozni vele. És kezdtem pánikba esni.

Kétségbeesés

Ezen a ponton bármire hajlandó lettem volna, csak hogy enyhítsek a munka miatt érzett szorongásomon. Ezért tanácsot kértem azoktól az ismerőseimtől, akik tényleg szerették a hivatásukat. Felkerestem egy boldog és elégedett ügyvédet, csak hogy megállapítsam, valójában elmebajos. Csak vicceltem. Beszéltem egy vezetési tanácsadóval, egy tanárral és egy programozóval is.

Hiába faggattam őket, mit szeretnek a hivatásukban; nem igazán tudtam értelmezni a válaszaikat. A jogról, az üzleti életről, az oktatásról és technológiáról hablatyoltak, de egyikük sem tudott felcsigázni a maga területe iránt. Már kezdtem azt hinni, hogy az én készülékemben van a hiba, és életfogytig tartó kínszenvedésre vagyok ítélve a munka frontján. Még egy biztosítási kárszakértővel is találkoztam az autóbalesetem kapcsán, és látszólag ő is szerette a munkáját, bár ő sem igazán tudta szavakba önteni, hogy miért.

Nem lettem okosabb, hogy mitől élvezi az ember a munkáját, és ez elkeserített. Enyhe depresszióba estem. És akinek van fogalma a depresszióról, az tudja, hogy még az enyhe fokozat is szörnyű. Ezután – hála istennek! – egy napon egy reklámügynökség képviselőivel volt munkahelyi megbeszélésünk.

Éppen egy nyugdíj-előtakarékossággal vagy valami számomra hasonlóan unalmas témával kapcsolatos kampányon dolgoztunk, és fókuszcsoportos vizsgálatot folytattunk harmincasokkal a vállalatunkról alkotott képükről. A közvélemény-kutatók ilyesfajta kérdéseket tettek fel nekik: „Ha az AFS [az Accelerated Financial Systems nevű vállalatnál dolgoztam] ember lenne, és besétálna a szobába, hogy nézne ki?” Igen, tényleg röhejesen hangzik, de valamiért érdekesnek találtam.

Mindenesetre a vizsgálatot követően a reklámügynökség egyik munkatársnőjénél érdeklődtem a cégük iránt. Elmondta, hogy növekszik a vállalat, ezért éppen új kollégákat keresnek.

Úgyhogy leporoltam az önéletrajzomat, átküldtem neki és a HR-eseknek, és néhány hét múlva már boldogan dicsekedtem az új állásommal a koktélpartikon. Esküszöm, nem vagyok ilyen felszínes, de valahogy jólesett kiejteni ezt a mondatot: „A reklámszakmában dolgozom.”

De a java még csak ezután jött: a vasárnapi depressziómat mintha elfújták volna.

Felhasznált betűtípus
Petrona – SIL Open Font License