Németh Gábor

Zsidó vagy?

– részlet –

KALLIGRAM
2025

Németh Gábor
Összegyűjtött Írások

1

Copyright © Németh Gábor, 2004, 2025
ISBN 978 963 468 561 6

„Minek hol van a helye? Nem ott, ahol az emlékezet szinte kilöki?”

Csaplár Vilmos

„Az apám jó ember volt, ez egy mondat, én találtam ki. Ő, függetlenül ettől a mondattól, jó ember, és most már akkor ez is egy mondat, mindentől akár függetlenül, akár nem.”

Kukorelly Endre

Mindent elölről kell kezdenem. Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer két almafa. Sötétlila almák teremtek rajtuk, vagyis eleinte zöldek, csak aztán lettek lilák, előbb pirosak, aztán lilák, végül meg majdnem feketék, mire megértek, és lehullottak a fűbe. Beleharapsz, belül vörös, vöröseslila, mintha egy szívbe harapnál. Hallom a tompa puffanásokat, vagyis akkor hallottam, most meg elképzelem. Az almákból, ha már jó sokáig elhevertek odalenn a gazban, fölszabadult egy bizonyos szag. Az első emlékem, ami meg is maradt. Ha nagyon kevés marad meg, abban a kevésben is elkezdesz kételkedni.

Nem bízol benne, hogy azt a keveset nem te találtad ki magadnak.

Képtelen táj, valamikor szőlő volt itt, átgázoltam a bozóton, össze-vissza karcolta a kezem. Csak lassan fogtam föl, hogy éppen ott állok, ahová valaha a rácsos ágyamat tették. Éppen az almafák alatt.

Álltam a rácsos ágyban, negyvenöt évvel azelőtt. Álltam a leszben. Még alig van valami múlt idő. Még alig vagy, persze azért ez az alig-levés már elég súlyos, így többé sohasem fogsz érezni. Rád támadnak a szagok. Még nem esik szét az Egy, nem válsz le igazán, de útban vagy a leválás felé.

Botorkálok, őrjítően zöld kardok között, gázolok egy szóban, kukoricás, boldogan hunyorgok, visz az enyhe lejtő lefelé. Segít járni. Járok, egészen hihetetlen. Nem kell mások segítsége, nem szorulok rájuk, hogy változzon a nézőpont. Járok ebben a barátságos izében. Senki nem szól, hogy hagyjam abba. Furcsa hang, egyre erősödő, fekete zúgás, furcsa, és már nem barátságos, hanem rémületes. Még nem sírok. Szerintem nehezen sírtam. Váratlanul ér a fájdalom. Talán nem is a fájdalom, azt a zúgás megígérte, hanem az ereje, a zabolázhatatlansága. A kezem, a jobb kezem feje óriásira nő. Vörös, duzzadt és ég, le kellene valahogy venni rólam, nyilván ezen a ponton, ezzel a felismeréssel kezdek ordítani. Teljesen észszerű, hogy ordítok. Egyedül ugyanis nem tudom levenni rólam a kezem. Alig tudok valamit egyedül, mindenben az óriások segítenek. Jön is egy, és visszavisz a házba. Hajtogatnak egy szót, nem értem, lóradázs.

Nem ront el semmit.

Még elég nehéz bármit is elrontani. Elég nehezen vesztek el egy egész birodalmat. „Nyelvem határai világom határai.” És nincs nyelvem, következésképp a világom határtalan. Aminek nincsen határa, hogyan veszíthető el.

Lázas vagyok. Egyedül fekszem a vályogházban, elmentek valahová, itt hagytak. Elmentek világgá. Itt felejtettek. Semmi hang, semmi ismerős szöszmötölés a kertben, csak némi fény jön a résnyire hagyott ajtó mögül. Egyedül vagyok a világon. Belealszom magam a reménytelenségbe. Sötét kút, zuhanok, egyre mélyebbre és messzebbre, vajon fölér-e még a hangom a kút kávájáig. Felriadok, felugrok, rögtön megcsúszom az összegyűrt lepedőn, megcsúszok, megpróbálok belekapaszkodni az első dologba, ami a kezembe akad. Rám ragad az is. Undorító, büdös, sárga, belegabalyodok. Légypapír, legyek hullái, az arcomra ragadnak. Hányni kéne, de gyenge vagyok hozzá. Kiáltok, hogy jöjjön végre valaki. Reménytelen.

Negyvenöt évvel később már nem találom meg a házat, 1 lebontották, csak a helye látszik, megvan valami pince, teljesen egészében, szinte érintetlenül, csak benőtte a borostyán. Egy pillanatra fölmerül, hogy milyen volna beköltözni. Nyilván azért a pince maradt meg, mert nem emlékeztem rá, a házra igen, az el is pusztult, lerombolták, csak néhány kő maradt az alapból, kövek a gazban. Az almafák viszont megvannak. Órák, fából, mutatják az időt. Még mindig, de úgy is fogalmazhatnám, hogy mindennek ellenére, teremnek. Ez voltaképpen ízlésem ellen való. Álldogáltam ott egy darabig, aztán fölszedtem néhány almát, ami – az érvényes törvények szigorú értelmében legalábbis – nyilván lopásnak számított.

Álldogáltam, és megpróbáltam felidézni az Egyet. Megtalálni a nézőpontot, ahonnan még rendben látszottak lenni a dolgok. De a múltban álltam, nem a leszben. Megrendülten, mint egy temetésen, nem, hanem mintha végre megtaláltam volna egy ősöm sírját valami afrikai bozótban, a bennszülöttek zavaros útmutatásai alapján. Hát itt fekszik az öreg. Isten nyugosztaljon. Gyújtani egy mécsest, imádkozni, és visszatérni a kietlen szabadságba.

Nem tudom, mikor veszítettem el. Mikor tértem magamhoz.

Vagy hogy valaha megvolt-e, egyáltalán. Hogy valaha volt-e oszthatatlan. Hogy amit érzek, tényleg hiányérzet, vagy tévedek, eleve értem félre az egészet, sosem volt semmi más, csak ez, és amit ürességnek, a visszaszerezhetetlen teltség, az egykor volt Egy fájdalmas nyomának érzek, az maga is telt, gazdag és legfőképpen valóságos. Hogy a hiány csak valaminek a rossz neve volna. És ne csodálkozzak, ha azon szólítom, és mégsem hallgat rám. Nem hallgat, nem tűnik el. Mozdulatlan, soha ki nem billenthető. Ez vagy te. Ne keresgélj, ne bújj el, nézz vele szembe. Szeresd meg, vagy legalábbis szokd meg, ha már egyszer együtt kell vele élned. Hagyd abba a csodálkozást.

De nem tudod.

Nem tudom. Megszokhatatlan.

Megmondják nekik, hogyan legyen, és ők megcsinálják.

Megszületsz, kicsit még ordítasz, üvöltve tiltakozol, tökéletesen ép ösztöneidnek engedve. Miért nem hagynak békén? Üvöltesz, és azonnal elkezdik beléd tölteni a kintet. Beléd rakni, ami kívül van.

Óvatosan kezdődik, a legismerősebb mássággal kezdik, gyanútlan vagy, nyilván még örülsz is neki, mit örülsz, remegsz a boldogságtól, az egész tested, az egész szemérmetlen szerkezet azon dolgozik, hogy hozzájussál. Hogy hozzájusson. És ha megtelsz vele, csak akkor ébred föl bágyadtan egy érzék. Az állad valami kendőn, morognak, a hátadat ütögetik. Várják, hogy bukjál. A bukásodra játszanak.

Büfi. Büfiztetés.

Jól van. Jóóóól vaaan, csillagom, jóóól van.

Milyen szavak hangzanak el. Kimerült vagy, nem értesz semmit, édesen elalszol. Édesen, mint egy darab rög. Ha láttál már földet közelről.

Anyaföld.

Anyámnak nem volt teje. Gyenge, törékeny, légies. Érzékeny, finom, jó szagú. Gyengéd, együttérző, ösztönös. Tökéletes. Csak teje nincs. Ez hiányzott. Hiányzott ’56 késő őszén. 2 Még szerencse, hogy egy hónappal korábban szült a sógornője, akinek viszont helyette is volt. Így lett belőlem tejtestvér. Zsuzsika a tejtestvérem. 3 Testtej. Akkor ő testtejem, nem? Így volna logikus. A tejtestvér a vértestvérnek felelhetne meg, mintha dönthettünk volna egymás sorsáról, és tudatosan, együtt választottuk volna Erzsi néni minden tekintetben tökéletes tejét.

Egy tejből valók vagyunk. 4

Ha őszinte akarok lenni magamhoz, és mi másért kezdtem volna bele, akkor semmi testvérit nem éreztem vele kapcsolatban, sem akkor nem, amikor náluk voltunk, a Királyi Pál utca örökös félhomályában, az egykor jobb napokat látott, polgárinak nevezhető lakás labirintusának zegzugaiban játszadozva, sem később, a közös, végtelen, lassan ikrásodó, mézszerűen csordogáló lábdihegyi nyarakon nem éreztem a testvérséget, azt nem, inkább azt a furcsa, gyűlöletes azonosságot, ami bizonyosfajta, és akkor már nem éppen a legjobb szerelmek alapjául szolgálhat, mondhatnám, ha a szolga nem uralkodna, ebben az esetben még az amúgy megszokottnál is nagyobb hatalommal.

Félmagasban járni, félmagasban garázdálkodni, a derekak magasságából megfigyelni a kiismerhetetlen ellenséget, alkalmazkodni fura szokásaihoz, kijátszani bámulatos éberségét, elbújni előle, sántikálni valamiben, sötét szobákban furcsa dolgokat művelni, a harcostársam volt a Királyi Pál utcai kalandokban, szelíd, ám állhatatos dzsungelharcomban a felnőttek kibírhatatlanul unalmas világa ellen.

És elárult, persze, ha az életéről volt szó.

Vagy ha felébredt benne valami sötét erő.

Megszerzi a vasalót, és bedugja, még mielőtt megérkeznénk, bedugva rejti el, az ágy alá, ahogy megjövök, félrevon, mutatni akar valamit, valami nagy titkot, meg fogok lepődni. Úgy húzza elő, mint valami kincset, amit az élete kockáztatásával szerzett meg, amit ennyire elrejtenek, nyilván fontos lehet, kellő csodálattal közeledek a titokhoz, fölemeli, mutassam a tenyerem, ráteszi, áhítattal, mintha valami új vallás beavató szertartása volna. 5

Felüvöltök a fájdalomtól. Előjönnek a másik szobából, ártatlanul néz rájuk, mint akinek fogalma sincs, mi történhetett, mintha fogalma sem volna a vasalók és az elektromos áram titokzatos kapcsolatáról. Tojással kenik be a kezem, és nem értenek semmit, én pedig nem fogom elmagyarázni.

A fájdalom tanít meg az emberek között fennálló, megszüntethetetlen távolságra. Kimondom, hogy fáj, elhiszik, és elképzelt fájdalmamat a saját korábban érzett fájdalmaik emlékével hasonlítják össze, ezen az alapon próbálják csillapítani. Ezt hívják együttérzésnek, holott ha valamihez nem, érzésükkel éppen az általam érzett érzéshez, tehát pont az együtthöz nem lehet lejutni. El lehet vele jutni a szeretetig, el a tevékeny segítségig, mindenféle problémák megoldásáig, csak hozzám nem, ahhoz nem, amit érzek, amit éreznek, nem együttérzés tehát, hanem szánalom, sajnálat, szeretet, felelősségérzet, kötelességtudatból fakadó segíteni akarás, hívhatod, ahogy akarod, a lényegen nem változtat, az érzés magányos marad, arról, hogy mennyire fáj, nem alkothat fogalmat rajtad kívül senki.

Ezért árulnak el, habozás nélkül, ha az életükről van szó. Így van kitalálva. Működik az érzék, habozás nélkül meghozza az egyedül lehetséges, tehát minden kétséget eleve kizáróan helyes döntést, rád néz, ibolyakék szempár, és elárul, meg se rebben a szemhéja, úgy, olyan simán, amilyen a tó vize, pár perccel azután, hogy teljes erődből belevágtál egy követ.

Mint ahogy én is, nyilván, elárulnék bárkit.

Megvolnának ahhoz az eszközök.

Legelőször mindig magadat árulod el… … …

EGYÉBKÉNT,
avagy „a róka kárt okoz”

0

É-let-mű-so-ro-zat? Mintha lekésett volna a saját temetéséről, minimum három héttel. Álldogál a megsüllyedt fejfa mellett, nézegeti az eső áztatta koszorúkat, legjobb férj, igaz barát, búcsúzik a Bambi presszó, ilyesmik. Ránéz az egy szál virágra, amit elvileg magának hozott, vegytiszta anakronizmus, talán, ha eleve elszáradt rózsa volna. Az nem merül föl, hogy akkor ki van oda eltemetve.

Hogy ki lehessen bírni, kimászik magából, kicsit odébb megy, és majd fölhúzódzkodik valamire, megfelelő helyre, keres egy pontot, ahonnan ráláthat az egészre.

Azt találta ki, hogy az alább következő ún. végjegyzetekben egyes szám harmadik személyben beszél magáról, egyfajta hűvös távolságtartást forszírozva. (Végjegyzetek, ez se volna rossz cím, csak kissé teátrális.) Belenyúlt a szövegbe is itt-ott, nyilván azt hitte, hogy javít, persze, semmi különös, csak a szokásos „óriási nüanszok”, ahogy Nádasdy Kálmán mondta volt egykor, ez Forgách András szíves közlése.

Ahogy javítgatott, néha eszébe jutott ez-az.

Önkritikai kiadás.

Harapta szét a nyelvét, rejtett balkezes, kerekített fel-le, „a róka kárt okoz”, körmölte az irkába jobbal, nyolcévesen. Nem magától, úgy lett előírva, gyöngybetűkkel, tanító néni által, szépírásilag. Pedig amúgy nagyon bejött neki a Vuk, amikor az anyja felolvasta. Igaz, írás közben inkább, hipp-hopp, kikívánkozott, ha jól emlékszik. Nyilván nem emlékszik jól semmire.

1

Azóta eltelt húsz év. Visszament oda párszor. Már a helyet sem találja, nemhogy a pincét. Az almafákról nem is beszélve. Meddig él egy almafa? Utánanézett, már a negyvenöt év is hosszú időnek számít. Egy darabig fontolgatta, hogy elhoz onnan egy ágat, és beolt vele egy újonnan vásárolt almafácskát. Az új fát az úgynevezett dolgozószoba – ez nem munka! – ablaka elé ültette volna. Aztán ez elmaradt valahogy. Lusta volt? Vagy egyszerűen túl romantikusnak, nevezzük a nevén a gyereket, giccsesnek találta az ötletet? Ezt az alma dolgot Schiller egyébként is lejáratta, finoman szólva. Vagy Schiller életrajzírója. Vagy kicsoda. Volt már egy almafájuk különben, a legszebb, amit valaha látott, aranyalmákat termett, finom, elegáns fa, mint egy japán metszeten, minden kertész, aki megfordult náluk, ki akarta vágatni, gyakorlatilag ez volt az első dolguk. Nem hagyták, inkább végignézték a fa szelíd végelgyengülését és haláltusáját. Bár tusának nevezni enyhe túlzás volna. Amikor aztán a fa teljesen elszáradt, és valóban veszélyessé vált a mellette álló apró, garázshoz ragasztott melegházra nézvést, mégis ki kellett vágni. Nem forgatták ki a tuskót, meg akartak tartani belőle valami veszélytelen részt, végül egy halott szobrász egyik utolsó művének posztamense lett. Nyilván ez is, ez a gesztus is hordoz magában némi romantikus reminiszcenciákat. Fölmerül, persze, mi szégyellnivaló volna a romantikában, de ennek most nem járunk utána.

2

Figyeljük meg ezt. Ezt az ismétlést a kiegészítéssel. Ottlik–Györe Balázs-vonal.

3

Keresztes Dánielné, született Szűcs Zsuzsanna. 1956–2025.

„Tudta-e, vagy sem, a tejtestvérség valahogy jobban összekötött vele, mint ha vértestvérek lettünk volna, nem mintha fogalmam lett volna, egykeként, a vértestvérségről, a tejtestvérségről már annál inkább, testvérségünk az anyatej közös élvezetében fogant, és talán ezért, az élvezet miatt, a szerelem sajátos változatának tetszik, különösen ezeken a nyári, végtelen délutánokon. Mi voltunk az idősebbek, a nővérem és én, mi tartoztunk össze, velem, a tejtestvérével fogott össze a vértestvérei ellen, és ők ketten, az öcséink, ennek a természetes alárendeltségnek voltak az elszenvedői. A mézszőke haja. Az állandó durcásság a telt ajkain. A szemében az idegen kékség. Nyilván az övé volt az ötlet, hogy bújócskázzunk. Majd ő számol, nekidől a meggyfának, homlokát a keresztbe font karjára szorítva. A hátán majd forró lesz a kartonruha. Hogy százig számoljon, ahogy szokás, legyen elég idő búvóhelyet keresni.” (A türelemről, avagy az új kertész társasága. In: N. G.: Ez nem munka)

4

Ezt nevezi utólagos értékképződésnek. Hogy a szöveg után, a posztszövegi valóságban pár évvel később egy másodlagos referencia keletkezik, a szó szoros értelmében inkriminált szóvicc 2025-re politikai intertextust kap, a beavatottak számára gúnyos utalásnak tűnhet a Nélküledre, a szélsőmagyarok himnuszára, az Ismerős Arcok orbitáliumára. Noha csak ettől a jegyzettől kötődik hozzá ez a szegény, ártatlan, jobb sorsra érdemes mondat, végérvényesen. Nincs ártatlan szó, mindenért meglakolsz, ha tudsz róla, ha nem. (Üzenet a szerkesztőnek: Orbitálium szép szó, ha megtartják, úgy jó.) Jut eszébe, Szentjóby Tamás amúgy is mindenért vállalja a felelősséget.

5

Azt mondta, nem emlékszik rá. Semmire nem emlékszik az egészből.

+1

A szövegben szó szerint vagy torzított formában, jelölve vagy jelöletlenül, többek között – a szándéktalanul vagy előre megfontolt szándékkal kihagyottakról értelemszerűen nem beszélve – Abaházi Márta, Bálint Ágnes, Bánd Lilian, Bodó Béla, Borsos Károly, Paul Burkhard, Truman Capote, James Fenimore Cooper, Raymond Chandler, Csaplár Vilmos, Esterházy Péter, Farkas Péter, Forgách András, Gabriely György, Gommermann István, Johann Wolfgang Goethe, Göncz Árpád, Hajnóczy Péter, Wilhelm Hauff, Horgas Péter, Ernest Hemingway, Horváth-Czapa Klára, Iványi Gábor, János evangélista, Jánossy Lajos, Jékely Zoltán, József Attila, Karádi Éva, Károli Gáspár, Kertész Imre, Kohn, Kornis Mihály, Kukorelly Endre, Lengyel Péter, Magyar Mária, Javier Marías, Marsall Ilona, Karl Marx, Herman Melville, Molnár András, Terézia Mora, Nádasdy Kálmán, Németh Gábor, Németh Gyula, Németh György, Neumer Katalin, Ottlik Géza, Örkény István, Blaise Pascal, Passuth László, Pávai Patak Márta, Philip Pearlstein, Petrovics Annamária, Polgár András, Rodolfo, Romhányi József, Roskó Gábor, Marquis de Sade, Salamon király, Jonathan Swift, Szentjóby Tamás, Szinnai Tivadar, Szűcs Klára, Takáts József, Taldik Margit, Tenkes kapitány, Vajdafy Ernő, Juha Vakkuri, Vekerdy Tamás, Jules Verne, Ludwig Wittgenstein és Rabbán Johánán ben Zákáj művéből vagy életéből eltulajdonított mondatok vannak, miképpen ez is, amit éppen olvasni tetszik, torzított idézet, megint csak Esterházy Pétertől.

A szerző őszintén hálás Szigeti Lászlónak, mert baráti, egyben nagyvonalú támogatása nélkül ez a könyv nem jött volna létre.

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2025.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor

Szerkesztette Tóth-Czifra Júlia
A borítót Roskó Gábor munkája alapján
Hrapka Tibor tervezte
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Kalligram e-könyvek

ISBN 978 963 468 561 6

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif, Source Sans Pro – SIL OFL