© Aux Eliza, 2026

© Eleven Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

A borítót tervezte: Ofra Dóra

A térképet készítette: Kocsondi Nelli

Szerkesztő: Bucsy Péter

Korrektúra: Valentin Kristóf

Kiadja az Eleven Kiadó Kft.

Budapest, 2026

Felelős kiadó: Libor Erzsébet és Bucsy Péter

Elérhetőség: info@elevenkiado.hu

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN: 978-615-6742-22-3

1. fejezet

A könyv lapjai üresek voltak. Pedig Dixy végre megszerezte az első kincset, a fekete kódexet. Ebből kellett volna kiderítenie, miként keltheti életre Mátyás király legendás katonáit, a fekete sereget. A sereget, ami megvédhetné őt és a testvéreit az ellenségtől. Bár most, hogy jobban belegondolt, már abban sem volt biztos, ki is az ellenség. Elzevir? A rubrikátorok? Kleió? Zúgott a feje, nem tudta, kiben bízhatna meg a történtek után, ezért a legegyszerűbb megoldást választotta: senkiben.

Amióta kiderült, hogy mindhárom lánytestvér rendelkezik ihlettel, és ezáltal belecsöppentek az írók világába, az életük fenekestől felfordult. Ráadásul Dixy továbbra is biztos volt benne, hogy az ő esetében csakis valami félreértés történhetett. Mert ha mérni lehet az ihletet, az övé valahol a nulla és a mínusz száz százalék között mozoghatott, de ezt persze nem hangoztatta. Jelenleg csupán egyetlen cél lebegett a szeme előtt: visszakapni az apját. Ehhez pedig kellett az öröksége, amit még Mátyás király hagyott a leszármazottaira. Idegesen konstatálta, hogy az első kincs, amit sikerült megszereznie, használhatatlan.

Dixy olyan dühösen lapozta előre-hátra a könyvet, hogy néhány oldal kis híján elszakadt. Újra és újra végigpörgette az egészet, hátha valahol a kódex közepén rejtőzik a megoldás, egy eldugott apró betűs részben, de nem talált semmi használhatót. Csupán néhány ronda kézírással papírra vetett sort a könyv utolsó oldalán. Ezek viszont teljesen haszontalanok voltak:

Három érdemli, három érintheti.
Egy nem elég, kettő még kevés,
Ha hozzáér, vesszen minden jó,
amíg csak él!

Lépteket hallott közeledni, ezért gyorsan becsukta a kódexet, és visszatette a polcra, ahonnan elvette. Az éjszaka közepén csak a telefonja világított a poros könyvtárszobában, de azt már nem volt ideje lekapcsolni, mielőtt Lia, a legkisebb húga benyitott volna. Hullámos barna haja az arcába hullott, miközben nagyokat ásított.

– Dix, mi a csudát… – Lia egyik kezével a szemét törölgette, a másikban pedig egy plüsspingvint szorongatott, ami már óvodás kora óta megvolt neki. Aztán hirtelen elhallgatott, és a könyvespolc felé nézett. Dixy tudta, hogy közel áll a lebukáshoz.

– Én csak hallottam valamit, és ellenőriztem, megvan-e még a kódex – adta elő szemrebbenés nélkül. Minél többet hazudott, annál könnyebben ment neki. – De minden rendben van.

Lia bólintott, de Dixy csak remélni tudta, hogy el is hitte a meséjét.

– Menjünk vissza aludni, jó? – nyöszörögte a húga, mire ő olyan gyorsan kísérte ki a könyvtárszobából, hogy eszébe se juthasson több kérdést feltenni. Még az őszi szünet végén megegyeztek, hogy nem nyúlnak a kódexhez, de Dixy nem akart tétlenül ülni otthon, mintha mi sem történt volna. Tudta, hogy bármikor lecsaphatnak rájuk, és valahogy meg kellett védenie magukat.

Aznap este nyugtalanul forgolódott az ágyában. Félt, hogy Kleió, Elzevir vagy bárki, aki ártani akar neki, bármelyik pillanatban rátörheti az ajtót, és egyetlen szóval véget vethet az életének. És mikor nagy nehezen elaludt végre, még akkor is rémálmok gyötörték. Újra ott volt azon a sötét, ködös folyosón. Az orrába füstölő, fojtogató szag tolult, és csak futott, bár nem látta maga előtt az utat. Kell az örökség… meg kell szereznie… Kleió a nyomában loholt, kinyújtotta ráncos, hosszú karomszerű ujjait, hogy elérje. Dixy alig kapott levegőt, a tüdeje égett, az oldala szúrt, de mennie kellett tovább…

Ekkor meglátta, és a lába azonnal földbe gyökerezett. Az apja. Ott állt előtte, és rámosolygott. De a szeme sötét volt, élettelen. Nem parázslott benne az a tűz, mint régen. Dixy tudta, hogy halott. Meghalt – zakatolt a szó a fejében –, meghalt, meghalt…

– Sosem láthatsz többé – szólt hozzá az apja keserűen. – Szép lassan úgyis elfelejtesz.

– Ne mondj ilyet! Visszahozlak! Mindent megteszek, amit csak tudok…

Ekkor az apja háta mögül Elzevir lépett elő, és szigorú tekintettel lépdelt felé.

– Úgy tűnik, az nem elég!

A hangja keményen csattant, visszhangot vert Dixy fejében. Fülére szorította a kezét, de így sem tudta elhallgattatni.

A következő pillanatban verejtékben úszva ébredt az ágyában. Zihálva nézett körül, a ködnek és az apjának már nyoma sem volt, ahogy Elzevirnek és Kleiónak sem. Mégsem tudott megnyugodni. Mert Elzevir igazat mondott. Jobban kellett próbálkoznia.

Másnap reggel a lányok nem találták otthon az anyjukat. Pedig ez nem vallott Krúdára, általában ki sem tette a lábát a lakásból. Ráadásul nem hagyott üzenetet, és a telefonját sem vette fel. Dixy kezdett aggódni, és a testvérei is idegesnek tűntek.

– Talán a barátaihoz ment – vetette fel Era, de mindannyian tudták, hogy az anyjuknak nincsenek barátai.

– Nem akarom, hogy baja essen – szipogta Lia. – Ha Elzevir csinált vele valamit…

– Vagy Kleió – javította ki Dixy.

– Ne gondoljunk egyből a legrosszabbra! – hűtötte le őket Era. – Anya is író. Tud vigyázni magára. Legalábbis jobban, mint mi. Itt az igazi veszély bennünket fenyeget, mert nálunk van a kódex. Ki kell találnunk, mit kezdjünk vele.

– Nem egy átlagos könyv, amit csak úgy el lehetne pusztítani – sóhajtott mélyet Lia.

– Miért kéne elpusztítanunk? – csattant fel Dixy. – Ha életre hívnánk valahogy a fekete sereget, megvédhetne minket.

– Menjünk el Annához! – kérte Lia. – Ő ligátor, ért a könyvekhez. Talán tudni fogja, mi a megoldás.

– Beavatnál egy toldalékot? – Era úgy nézett, mint aki citromba harapott, és egy pillanatra Dixynek is elállt a lélegzete. – Lia, ezt nem mondhatod komolyan!

– Úgy beszélsz, mint Perszi! – A legkisebb lány a könyvtárszoba felé vette az irányt, a többiek pedig követték.

– Én csak azt mondom… – kezdett bele Era, de Lia már leemelte a polcról a könyvet, és a szavába vágott.

– Tudom, hol lakik Anna – jelentette ki határozottan. – Nekünk is jót tesz, ha mozgásban maradunk. Az ellenség tudja, hol lakunk. Nem lenne szerencsés, ha itt találnának ránk.

Ezzel Dixy is egyet tudott érteni. De megmutatni a könyvet egy olvasó gyereknek, akit még csak nem is igazán ismert… Minden porcikája viszolygott a gondolattól, mégis kénytelen volt követni a testvéreit az útikönyvvel, egészen Tiszanánáig, ahol Anna lakott.

Dixy pont ilyen vidéki miliőt képzelt a lányhoz. Lepukkant házak, kátyús utak, sehol egy Starbucks vagy egy pláza, mindenütt csak tehéntrágyaszag meg öregek.

Repedezett járdán sétáltak, miközben a környék összes kutyája megugatta őket. Lia nem emlékezett a házszámra, csak az utca nevére, ezért csupán ezt írta bele az útikönyvébe. A nővérei nyavalygását pedig lerendezte annyival, hogy még mindig gyorsabban ideértek, mintha busszal kellett volna jönniük. Hétvégenként amúgy is kevesebb járatot indítottak. A kódexet az aktatáskájába rejtette, hogy ne keltsen túl nagy feltűnést, de a helyiek így is megbámulták őket. Valószínűleg nem mindennapi látvány volt három tizenéves, ügyvéd kinézetű lány a faluban.

Amikor végre megérkeztek Anna otthonához, Dixy legszívesebben visszafordult volna. A ház kerítése majdhogynem kidőlt, és a vakolat is omladozott. Ettől eltekintve egy átlagos parasztház volt hatalmas kerttel, kapirgáló tyúkokkal, ugató kutyával és egy fűben hempergő vörös macskával. Lia csengetett, és kisvártatva Anna nyitott ajtót. Konyhai kötényt viselt, haját nagymamás kontyba kötötte, és lisztfoltok éktelenkedtek az arcán.

– Nahát, sziasztok! – Anna lesütötte a szemét, mintha szégyenkezne amiatt, hogy így látják. Ennek ellenére beinvitálta a lányokat a házba.

Dixy viszolyogva lépett be a kapun, és ugyanígy kullogott végig a borostyánokkal teleszőtt verandán, majd a szegényesen berendezett előszobán, mígnem eljutottak a konyhába, ahol citrom és narancs illata terjengett.

– Bocsi a felfordulásért, épp sütit készítek – mosolygott Anna a szeplős arcával inkább Liára, mint a többiekre. Aztán Erára és Dixyre is vetett egy pillantást, de ő olyan szigorúan bámult vissza rá, hogy azonnal elkapta róla a tekintetét. – Miért jöttetek?

– Segítség kellene – sóhajtott Lia, és leült a konyhaasztalhoz, amin már ott gőzölgött egy frissen sült pite. – Van itt egy könyv. Meg kellene szabadulnunk tőle, de nem tudunk. Nem ázik el, és nem is gyullad meg. Te tudod esetleg, hogy mivel lehetne megsemmisíteni?

– Miért akarnátok elpusztítani egy könyvet? – vonta fel bozontos szemöldökét Anna.

– Az nem tartozik rád – vetette oda Dixy.

Anna megvonta a vállát.

– Léteznek ilyen könyvek, amik védettek, de ahhoz, hogy pontosan meg tudjam mondani, látnom kellene. Elhoztátok esetleg?

Lia bólintott, és az aktatáskájához nyúlt. Era viszont megfogta a kezét, és a fejével egy határozott nemet intett, mint aki azt üzeni: nem bízhatsz benne.

A lány azonban hajthatatlan volt, elővette a kódexet a táskájából, majd Annának adta. Dixy szép lassan előhúzta a pennáját, és készenlétbe helyezte a háta mögött. Ha Lia kis barátnője bármivel is próbálkozna, majd ő megoldja.

Anna tapogatta, forgatta a könyvet, végighúzta az ujját a gerincén, és még meg is szagolta, amitől Dixy gyomra felfordult.

– Honnan szereztétek ezt? – Egyik kezéből a másikba fogta a kódexet, de nem nyitotta ki. Mint aki tudja, hogy a könyv tartalma bizalmas, és igyekszik ezt tiszteletben tartani.

– Találtuk – felelte Era kicsit sem meggyőzően. – Nos, mit lehet vele csinálni?

Anna mélyet sóhajtott, és visszaadta a kódexet Liának.

– Sajnálom, de ezt a könyvet még egy ligátor sem tudná megsemmisíteni. A bőrkötésen védelem és tulajdonjelzés van. Csak a jogos tulajdonosai pusztíthatják el, mivel hozzájuk tartozik, illetve csakis ők nézhetnek bele következmények nélkül.

– Ez hülyeség – motyogta magában Era, de olyan halkan, hogy Anna nem hallhatta, csak Dixy, aki mellette állt.

– Mi az, hogy következmények nélkül? – kérdezte Lia.

– Olyan ez, mint egy autóriasztó. Ha nem a tulajdonos akarja kinyitni, akkor a könyv ezt felismeri, és jelez. Nem feltétlenül sípol, bár az órákon olyat is láttunk már. Van, amelyik meg is bünteti valamivel az illetéktelen olvasót. Hogy mivel, azt a könyv készítője dönti el.

– Lehet, hogy mondjuk, kihullik tőle az összes haja? – csodálkozott Lia.

Anna bólintott.

– Akár, igen.

– Aha, értjük már. Köszönjük, Anna! – Lia visszasüllyesztette a táskájába a kódexet.

– És mi van akkor, ha a tulajdonos sem tudja elolvasni? – kapott a szaván Dixy.

– Lehet, hogy kizárta magát, de az nagyon ritka. Olyankor fordulhat elő, ha a tulajdonos az olvasáshoz vagy épp a megsemmisítéshez olyan feltételeket szab, amelyeket ő maga sem képes teljesíteni. Például, hogy csak jobb kézzel lehessen kinyitni, de mondjuk, neki hiányzik a jobb karja. Akkor a tulajdonos maga sem férhet hozzá.

– Mennyire kell ahhoz hülyének lenni? – sziszegte Era.

Anna elkezdett matatni a konyhaszekrényben, és négy lapostányért vett elő. Gondosan elhelyezte őket az asztalon, és mindegyikre tett egy szelet süteményt.

– Narancsos pite, kértek? – kérdezte a maga kedves, de félénk hangján.

Dixy és Era a fejét rázta, de Lia megnyalta a szája szélét, és máris rávetette magát a süteményre.

– Szerintem, ha megtaláljátok a tulajdonost vagy tulajdonosokat, ők majd tudnak vele kezdeni valamit – tette még hozzá Anna, amitől Dixy cseppet sem könnyebbült meg. Hiszen a kódex birtokosai ők voltak. Mátyás nem lehetett olyan hülye, hogy a saját leszármazottait kizárja az örökségükből!

Era az ajtó felé pillantott, a nővére pedig egyből megértette, mit szeretne. Amíg kiértek a verandára, Dixy még hallotta, ahogy Lia és Anna arról beszélgetnek, mivel töltötték az őszi szünetet.

– Ezzel nem jutottunk előrébb – sóhajtott Era, miközben a borostyánok indáit követte a szemével. – Csinálj valamit Annával, túl sokat megtudott.

– Mégis mit? – Dixy értetlenül bámult a húgára. Lebéníthatta volna Annát, de annak mi értelme lenne? Amint magához tér, már mondhat bárkinek bármit. Megölni pedig… a Pragma-incidens után rettegett ettől a szótól. A majmot sem akarta megölni az iskolában. Mégis megtette. Még ha nem is szándékosan.

– Nem tudsz valami tiltott szót, amivel kitörölhetnéd az emlékeit? – suttogta Era. – Tudom, hogy tiltott szavakat használsz. Kardex tanított rá, ugye?

Dixy alig észrevehetően bólintott és közelebb hajolt a húgához, hogy más ne hallhassa meg őket, még véletlenül sem.

– Sajnos erre nem tanított meg.

Kardex neve hallatán összerándult a gyomra. Tudta, ha nem hozza ki Pragmát a börtönből, a fiú sosem bocsát meg neki. És túlzottan megkedvelte már ahhoz, hogy ezt elviselje. De legalább önmaga előtt már nem tagadta le az érzéseit. Kardex fontos volt neki, ezért viselte meg annyira, amikor az unokatestvérét elhurcolták a börtönbe, és ő látta a kétségbeesést az arcán. Pedig szegény Pragma ártatlan volt. Ártatlan… De ki fogják engedni, hisz nem találhatnak semmit az emlékkönyvében. Ez egészen biztos.

Era szomorúan bólintott, és visszamentek a konyhába, ahol Anna épp egy bögre gőzölgő teát töltött Liának, akinek a szája tiszta porcukor volt a süteménytől, és valamin jóízűen nevetett.

– Szerintetek hogy hangzik az Ana Gramma név? – kérdezte Lia a testvéreit. – Ugye, hogy az Anna jobb?

Era felvonta a szemöldökét, és a nővére sem tudta mire vélni ezt a hirtelen témaváltást.

– Mihez képest? – kérdezett vissza Dixy.

– Anna le akarja cserélni a nevét Ana Grammára, mert az írósabban hangzik. De mondtam neki, hogy ez hülyeség, a neve úgy jó, ahogy van! – Anna lesütötte a szemét, és elpirult. Szégyenkezett volna? Dixy szerint minden oka megvolt rá. Mégis, hogy képzelte, hogy csak úgy írónak adja ki magát? Nem rejtheti el örökké, hogy kicsoda valójában.

– Én a helyedben nem aggódnék emiatt – mondta a maga nyugodt, megfontolt hangján Era. – Az írói névvel elég az íróknak törődniük.

– Litera! – csattant fel Lia, aztán szabadkozva Annához fordult. – Ne haragudj, szerintem úgy értette, hogy igazából nem a név számít. Ha az írás istene ihletet adott valakinek, akkor már mindegy, hogy a neve Petőfi vagy Kovács.

Era nem helyeselt, csak karba fonta a kezét maga előtt.

– Lia, indulunk – szólt ellentmondást nem tűrő hangon. A húga értetlenül meredt rá, de végül felállt, és elindult az ajtó felé.

– Máris mentek? Hisz még csak most jöttetek – csodálkozott Anna, de mintha kicsit meg is könnyebbült volna attól, hogy nem kell tovább kerülgetnie Dixyéket a házában.

– Köszönjük a segítséget – hálálkodott Lia, de Era már meg is fogta a karját, hogy kitessékelje.

– Találkozunk a suliban – kiáltott utánuk Anna, mire Dixy elállta Lia útját, hogy eszébe se jusson visszafordulni.

Eleve felesleges volt eljönni ide, és még a kódexet is kockáztatták miatta… Dixy elhatározta, hogy ezek után mindig a saját feje után fog menni, és nem hallgat többé a testvéreire.

Amikor hazaértek, Kleió már várt rájuk az ajtó előtt. Dixynek nem tetszett az aggodalom, ami árnyékot vetett az arcára. A kék hajú múzsa a kezét tördelte, és amint meglátta őket felbukkanni, már sietett is hozzájuk.

– Lányok, hát végre itt vagytok! – sóhajtott mélyet a férfi, és Dixy már ebből tudta, hogy baj van. Csak nem kiszagolta, hogy gyanakszik rá? – Tudjátok, hol van Krúda?

A lányok a fejüket rázták.

– Ettől tartottam.

Kleió kinyitotta az ajtót, és betessékelte a lányokat, mintha csak a saját lakásában fogadná őket. Dixynek nem tetszett, hogy a múzsa ilyen otthonosan mozog a házukban. Mégis, mit képzel magáról?

– Hol jártatok? – csattant fel Kleió rögtön azután, hogy becsukta maguk mögött az ajtót. – Nem tudjátok, milyen veszélyes pont nektek felügyelet nélkül kóricálni? Elfelejtettétek talán, hogy kik vagytok?

– Csak elugrottunk egy barátunkhoz a Corvinából – mentegetőzött Lia.

– Miért jöttél, Kleió? – kérdezte meglehetősen nagy nyugalommal Era, és Dixy nagyon örült neki, hogy ő legalább tudott uralkodni az érzelmein.

– Anyátokról van szó – bökte ki végre a múzsa reszelős hangon, mint aki mindjárt elsírja magát. – Attól tartok, Elzevir elrabolta.

– Hogy mit csinált? – sikított fel Lia. – De miért? Csak nem az örökséget keresi rajta is?

Kleió széttárta a karját.

– Egyelőre nem sokat tudunk. Egy üzenetet kaptam csupán, tájékoztatást, hogy ne keressétek, mert már nála van, és kizárólag egy feltétellel engedi szabadon. Azt hiszem, mind tudjuk, mi az. Reméltem, hogy az egész csak egy rossz vicc, de mivel ti sem láttátok anyátokat…

– Ez borzalmas – szipogta Lia. – Ki kell szabadítanunk! Ugye nem esett baja?

– Ha feltételhez kötötte a szabadon engedését, akkor nem bánthatja – mondta Era teljes meggyőződéssel a hangjában. – Máskülönben alkuképtelen lenne. Nem érné meg neki.

– Ez tény és való – kezdte Kleió –, egy dolog viszont aggaszt. Elzevir sosem a türelméről volt híres, nem szokása kivárni az események alakulását. Félek, ha nem találunk ki valamit gyorsan, anyátoknak komoly baja eshet.

– De még nem találtuk meg a kincseket, és fogalmunk sincs, hol lehetnek – feleselt Dixy, és csak remélte, hogy elég jól hazudik. – Nem tudnánk neki mit adni, még ha akarnánk sem.

Kleió az állát masszírozta.

– Bizony, ez nem túl biztató, de ne okoljátok magatokat! Hisz ti mindent megtesztek, amit csak tudtok! – Még egy mosolyt is megeresztett a lányok felé, de Dixy nem viszonozta, és Era is csak óvatosan.

– Amúgy sem adhatnátok oda a kincseket – folytatta Kleió. – Ha viszont elhitetjük vele, hogy van mit átadnotok… az csak még nagyobb veszélybe sodorna titeket. Egyelőre az lenne a legcélszerűbb, ha nem mennétek vissza az iskolába, amíg nem muszáj. Már beszéltem az igazgatóval, természetesen egyetértett velem. Addig a biztonságotok érdekében én leszek a kísérőtök. Elzevir így is megpróbálhat rátok támadni, de egy múzsát nem tud legyőzni, ahhoz nem elég erős. Még a kis rubrikátoraival sem.

– Viszont legalább tudjuk, hogy nála sincsenek a kincsek – szólt Era. – Ez azért jó hír, nem? Ha akár csak egyet is megszerzett volna, már nem ezt a módszert alkalmazná. De jelenleg nincs más lehetősége.

Kleió bólintott, és kisöpört egy hosszú kék hajtincset az arcából.

– Igazad van, mindig nézzük a dolgok pozitív oldalát. Ez valóban okot ad a reménykedésre.

– Hiányzik anya – szipogta Lia, és Dixy tudta, hogy egy perc, és kitör belőle a sírás, hacsak nem találnak ki valamit.

– Mikor kaptad ezt az üzenetet, Kleió? – kérdezte Era.

– Ma délután láttam meg a múzsák kertjében. Azon a padon hevert, amin elmélkedni szoktam – felelte a múzsa. – Azonnal rohantam is ide.

– Megnézhetjük az üzenetet? – szólt Dixy. – És ha csak nemrég találtad meg, mikor szóltál a dirinek, hogy ne engedjen minket vissza az iskolába?

– Már jóval azelőtt felvetettem ezt a kérdést Dewey-nak, mielőtt még ez az incidens megtörtént volna. Szeretett Opusunk halála óta cseppet sem vagyunk nyugodtak a biztonságotokat illetően. De azt én sem sejtettem, hogy Elzevir ilyen hamar akcióba lendül, és még az emberrablástól sem riad vissza, hogy megkaphassa, amit akar. Úgy tűnik, jobban kellenek neki a kincsek, mint gondoltuk. Egyre türelmetlenebb. Ám ezt még az előnyünkre is fordíthatjuk. Mintha kapkodna. És aki kapkod, annak a kezéből csúszik ki a legkönnyebben az irányítás.

Dixy a majom neve hallatán nem firtatta tovább a történteket, de az azért furcsa volt neki, hogy Kleió nem mutatta meg az üzenetet. Talán nem hozta magával, vagy amire a lány még inkább gyanakodott… talán nincs is semmilyen üzenet.

A múzsa velük maradt, a nappaliban húzta meg magát estére. Dixynek mondania sem kellett, hogy nem ez a megfelelő alkalom visszatenni a kódexet a könyvtárszoba polcára. Még csak megbeszélést sem mertek tartani, mert nem tudták, hogy Kleió múzsafüle képes-e meghallani a suttogást.

Dixy a biztonság kedvéért bezárta a szobáját elalvás előtt, és ugyanígy tett Era is, hallani lehetett a kattanást, amikor elfordította a kulcsot. Bár mindketten tudták, hogy egy olvasók gyártotta béna zár meg se kottyanna egy több ezer éves, varázserejű múzsának.

Alighogy Dixy bezárkózott a szobájába, és elővette a válaszkönyvét, máris üzenetet kapott Kardextől. A lány szíve hevesen dobogott, miközben a fiú cirkalmas kézírását olvasta.

Találkozzunk ma este 11-kor a szabad szólás táblája előtt. Kardex.

Dixy az ajkába harapott. Hogy juthatna ki a házból anélkül, hogy Kleió észrevenné? Rajta biztosan nem fogna az Atramento, egyből kivédené. Az anyjának sosem tűnt fel, amikor kilógott esténként, de Kleiót össze sem lehetett hasonlítani vele. Bár talán akkor sem kerülne nagy bajba, ha lebukna. Mondhatná azt, hogy csak levegőzni lógott ki, mert fel kell dolgoznia az anyja eltűnését. A sírós kislánykaraktert be szokták venni a felnőttek. Dixy nem gondolkodott tovább, már majdnem 11 óra volt. Elvégre Kleió csak úgy veheti észre, hogy kiszökött, ha az engedélye nélkül bejön a szobájába. Akkor pedig ő is magyarázattal fog tartozni neki.

Elővette az útikönyvét, és beleírta a Pallasz teret, majd letette a padlóra, és nemes egyszerűséggel rálépett. A következő pillanatban a szobája elhomályosult, a falak megnyúltak, a színek elmosódtak, és a lány becsukta a szemét, hogy ne szédüljön el. Amikor már ki merte nyitni, minden sötét volt körülötte, csak néhány öreg utcai kandeláber halvány fénye pislákolt a Pallasz téren. Dixy pont a szabad szólás táblája előtt állt. Kardexet is itt látta először. Épp ezen a helyen, amikor Kleió elhozta őket megvenni a tanszereiket. Azt mondta, nincs akkora szólásszabadság, mint azt az írók hirdetik. Dixy akkor még nem értette, mire céloz ezzel, de most már tudta. Az a sok ősi szó, amit nem használhattak, mert börtön járt érte, ha bárki leírta őket… Kardex apját is ezért zárták be a Kvadrátba. Oda, ahol az írókat lekötözik, hogy a bennük felgyülemlett ihletet ne tudják levezetni, míg az fel nem őrli őket belülről. Dixy is könnyen kerülhetett volna börtönbe, ha a fiú nem segít neki kitörölni az emlékkönyvéből a tiltott szavakat. Görcsbe állt a gyomra a gondolattól, hogy ő mindezért cserébe rács mögé juttatta Pragmát, Kardex unokatestvérét.

– Eljöttél.

Dixy megpördült a tengelye körül. Annyira elmerült a saját gondolataiban, hogy észre sem vette Kardex jelenlétét. A fiú beleolvadt az éjszakába, persze a sötét szemével és hajával, meg a fekete ruháival ez egyáltalán nem jelentett neki kihívást.

– Hívtál – felelte Dixy.

Kardex nem válaszolt, csupán kinyitotta a saját útikönyvét, és beleírt valamit. Aztán kinyújtotta a kezét a lány felé, ő pedig megfogta. Az érintés kellemesen felmelegítette Dixy tenyerét, de ezt a világért sem mondta volna el Kardexnek. Jólesett neki, hogy olyan biztosan, erősen tartja a fiú, mintha nem akarná, hogy az utazás során elengedjék egymást. Együtt léptek rá a könyvre, és bukkantak fel valahol, egy sötét erdőben.