részlet

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Shannon Lee: Be Water, My Friend
Flatiron Books, New York

Copyright © Shannon Lee, 2020

Fordította Szalai Eszter

Borítóterv Rajka Mária

Hungarian translation © Szalai Eszter, 2021
© Helikon Kiadó, 2021

Felelős kiadó Szász Zsolt
Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba
Olvasószerkesztő Rusznák György
Műszaki szerkesztő Kállai Dávid

ISBN 978 963 479 547 6

email: helikon@helikon.hu
internet: www.helikon.hu

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus, 2021

Apámnak.
Lányomnak.
Neked.

Ürítsd ki az elmédet!

Légy alak nélküli, mint a víz!

Ha a vizet egy csészébe öntöd, ő maga lesz a csésze.

Ha egy teáskannába, ő maga lesz a teáskanna.

Ha egy palackba, ő lesz a palack.

A víz képes áramolni, de képes rombolni is.

Légy víz, barátom!

Bevezetés

Amikor a bátyám és én még gyerekek voltunk, anyám azt mondta, ne mondjuk meg az embereknek, hogy Bruce Lee volt az apánk. Azt mondta: „Hagyjátok, hogy az emberek enélkül a tudás nélkül ismerjenek meg titeket!”. Jó tanács volt, sok évig kerültem is a témát, ha valaki felhozta. Persze a barátaim, akik átjöttek hozzánk, és látták a családi fotókat a falon, mindig rájöttek, de általános iskolás korunkban csak annyit jelentett, hogy vállat vontak, aztán felhúztuk a görkorit, vagy biciklire pattanunk, és elrobogtunk. De amikor felnőttem, kezdem úgy érezni, mintha titkolnék valamit. Egyre nehezebben tértem ki az ilyen jellegű beszélgetések elől, főleg, miután minden időmet apám hagyatékának gondozásával töltöttem. Amikor kikerültem az olyan, lényegre törő kérdéseket, mint a „mivel is foglalkozol?” és a „hogy kerültél kapcsolatba ezzel a munkával?”, már nem azt éreztem, hogy rejtegetek valamit, hanem azt, hogy hazudok, félrevezetem az embereket – és ez nem volt jó érzés. Végül is Bruce Lee lányának lenni nem szégyen, hanem kiváltság.

Ez, valamint látni, hogy az emberek hogyan, hányféleképpen reagálnak erre a tényre, időről-időre megkérdőjelezte a saját identitásomat. Talán ezért is érint engem ennyire mélyen apám önmegvalósítási filozófiája. Igen, Bruce Lee filozófus is volt! Hogyan tiszteleghetnénk a DNS-ünk tagadhatatlan ténye előtt, ha közben azt gondoljuk, hogy nincs hatással a lelkünkre… vagy mégis? Miután úgy döntöttem, hogy életem jelentős részét azon ember hagyatékának gondozásával és népszerűsítésével fogom tölteni, akinek a létezésemet köszönhetem, és aki olyan sokat jelent nekem, a saját magammal kapcsolatos kérdések kezdtek bonyolulttá válni.

„Mire emlékszel az apáddal kapcsolatban?”

Ezt a kérdést kapom meg a legtöbbször, ilyenkor rettentően zavarba is jövök, mert nem tudok rá egyértelműen válaszolni. Négyéves voltam, amikor meghalt, nincsenek róla saját emlékeim, kortársaival ellentétben velem nem osztotta meg személyesen a bölcsességét, nem őrzök tőle direkt nekem írt leveleket. Akkor mégis mivel magyarázom, hogy mindezek ellenére úgy érzem, jól ismerem? Hogy úgy érzem, jobban értem őt, mint azok, akik esetleg személyesen is ismerhették?

Rá kellett jönnöm, hogy ezek az apámmal kapcsolatos érzések a róla szóló emlékeimből táplálkoznak. Azt, ahogy én őt ismerem, nem homályosítja el semmilyen veszekedés, sértődés, féltékenység, versengés vagy esetleg valami giccses, romantikus gondolat. Ismerem a szeretetét, energiájának lenyomatát. Igen, ismerem, mert az első években így ismerjük meg a szüleinket, az érzékeinken keresztül tapasztaljuk meg őket. A legtöbb négyéves gyermeknek még nincs kialakult, kognitív emlékezete. Idő kell hozzá, hogy megtanuljuk, hogyan bánjunk mindazzal, amit magunkba szívunk a környezetünkből. Pontosan ezért értünk félre sok mindent gyerekkorunkban, mert magunkban tévesen címkézzük fel őket, mert még nem értjük a nagy egész árnyalatait és bonyolultságát. Mert még nincs élettapasztalatunk, de mindennek érezzük a lényegi minőségét, néha sokkal tisztábban, mint saját, felnőtt kiadásunk. Emlékszem, hogy az apámból áradt felém a szeretet és a fény. Emlékszem az igazi természetére. Emlékszem rá.

Az apám sok szempontból különleges lény volt, intelligens, kreatív, művelt, tehetséges és motivált. Keményen dolgozott saját magán. Egyszer azt mondta: „Lesznek, akik nem hiszik el, de órákon át tökéletesítettem, amit csinálok.” Nem csak a testét, az elméjét is formálta. Képezte magát, gyakorolt, kiaknázta minden lehetőségét. Apróságokban is szeretett elmerülni, fontos volt számára, hogy gyönyörű legyen a kézírása, hogy nyelvtanilag helyesen beszéljen és írjon. Viccmesélésen keresztül igyekezett minél jobban elmélyíteni az angoltudását, megtanulta, hogyan kell filmet rendezni, és még sorolhatnám… Mindezek eredményeképp olyan szellemi örökséget hagyott a világra, amely még most, 47 évvel a halála után is időszerű.

Ha egy dolgot megtanultam filozófiájának elsajátítása és gyakorlása során, az az, hogy nem kell Bruce Leenek lenni ahhoz, hogy a lehető legtöbbet hozzuk ki az életünkből. Hidd el! A lányaként megsemmisítő, bénító és rémisztő volt a nyomás, hogy legalább az egytizedét megpróbáljam elérni annak, amit ő, úgy, ahogy ő, és ez az érzés jó párszor megtorpanásra kényszerített a saját utamon.

De ezek voltak azok a pillanatok, amikor vettem egy mély levegőt, és emlékeztettem magamat: hála Istennek, Bruce Lee nem azt akarja, hogy én Bruce Lee legyek. Ha elolvasod ezt a könyvet, rá fogsz jönni, apám azt akarja, hogy önmagad lehető legjobb verziója légy. A végeredmény teljesen más lesz, mint ő, hiszen te – te vagy. És képzeld! Egy csomó dologban Bruce Lee sem volt jó. Nehezére esett kicserélni egy villanykörtét, vagy megfőzni egy tojást. Szívesen megnézném, ahogy megpróbál összeszerelni egy IKEA-bútort. (Lelki szemem előtt szilánkosra zúzott bútordarabok jelennek meg, az imbuszkulcs pedig betonbiztosan áll a falban, ahová tehetetlen dühében döfte.) De a szavai akkor is arra bátorítanak, hogy vágj bele egy a személyiségedet fejlesztő folyamatba, amely során megláthatod, milyen lehetnél, milyen az igazi valód, és amelyben rájöhetsz, merre terelnek a lehetőségeid, és azokat hogyan tudod fejleszteni. Mindezek eredményeképpen pedig egy ugyanannyira megismételhetetlen, ragyogó, felemelő, életteli ember leszel, mint az apám, de a saját utadat járva, saját magad leszel az. Ráadásul kiegyensúlyozottá és céltudatossá válsz, és ez elhozza neked a békét és az örömöt.

Tulajdonképpen én is ezért vágtam bele. Nem a klassz pólók miatt (pedig jól néznek ki), hanem azért, mert – ahogy majd te is megtapasztalod – ezek a szavak és gyakorlatok engem is megindítottak és gyógyítottak. Nem szentelném életem jelentős részét apám szellemi örökségének népszerűsítésére, ha nem érezném teljes szívemből, hogy megéri a ráfordított időt és energiát. Szeretném, ha hozzám hasonlóan te is megismernéd apám filozófusi, inspiráló oldalát. Szeretném, ha össze tudnál szedni minden apró morzsát, amely értékes lehet, és képes jót hozni az életedbe. Remélem, a könyv segítségével rá tudsz hangolódni a családi történeteinkre, és megtalálod bennük saját magad egy darabját is.

De miért pont én vagyok a vezetőd ezen az úton? Mindenekelőtt el kell mondjam, hogy nem vagyok sem kutató, sem pedagógus, sem terapeuta, sőt, még life coach sem. Nincs tapasztalatom semmi ilyesmiben, csak Bruce Lee-ben, ráadásul ez sem dátumokon, eseményeken vagy adatokon alapul, hanem azon, hogy ismerhettem őt, szeretett engem, hálás vagyok neki saját magáért, a legjobb tudásom szerint a szavai szerint élek, és szorgalmasan igyekszem megtalálni önmagamat.

De mégis diplomák és tapasztalat nélkül írom ezt a könyvet – részben recept, részben felfedezés ez is, részben pedig allegória. Azoknak, akik saját spirituális útjukon már előrébb járnak, helyenként túl egyszerűnek tűnhet a könyv, de ez szándékos, mert az a célom, hogy ezek az elméletek a lehető legtöbb emberhez eljussanak. De minél előrébb tartasz a könyvben, annál mélyebbek lesznek az üzenetek. Remélem, végig velem maradsz, hogy megtudd, merre visz az áramlat.

Mindent megteszek a könyvben, hogy átadjam neked apám „Légy víz”-filozófiáját, azt, ahogy azt én, aki sok éve elmélyülten tanulmányozom az életét és szellemi örökségét, értelmezem. Akik nem ismerik ezt a kifejezést, azoknak elmondom, hogy apám a harcművészet gyakorlásakor szerette használni, és az egész könyv során ennek a metaforának a mentén tudom megmutatni, hogyan éljük meg a folyékonyságot és a természetességet az életünkben. A víz bármilyen tartály formáját képes felvenni, tud lágy lenni, de erős is, egyszerű, mégis mindig természetesen önmaga, és mindig megtalálja a módját, hogy mozogjon és áramoljon. Képzeld csak el, ha megtanulhatnád, hogyan legyél ennyire rugalmas, érzékeny, természetes és megállíthatatlan! Egy harcos számára, mint amilyen az apám is volt, ez a technika csúcsa. Számomra pedig az a kimagasló képesség, hogy emberként a lehető leginkább kifejezzem önmagam, a lehető legerősebb és legszabadabb lehessek.

Őszintén hiszek benne – és nem én vagyok az egyetlen –, hogy apám a XX. század egyik legmélyebben gondolkodó, legfigyelemreméltóbb filozófusa volt, csak ezt nem sokan tudják róla, hiszen harcos volt, akciófilmek hőse, akinek az intellektusát könnyen félresöpörhetik. Ha kimondom azt a szót, hogy „filozófus”, általában egy tudós külsejű, sokat publikáló valaki jut az eszünkbe, aki előadásokat és motivációs beszédeket tart, nem egy akcióhős. De az apám ennél sokkal több volt, és ezt ti is látni fogjátok az életén, amit élt, és a szavakon keresztül, amiket hátrahagyott.

Többeket talán meglep majd, hogy nem bánok kesztyűs kézzel az alapanyaggal, nem vagyok Bruce Lee-mániás, engem kizárólag az energiája érdekel. Nem idézem akadémikus pontossággal a szavait. Ahol szerintem jól illusztrálja a mondanivalómat, ott idézek tőle, néha pontosan, néha belenyúlva, hogy a lehető legemészthetőbbé tegyem. Több nyelvezetet váltogatok, szlenget, köznyelvet, kulturális referenciákat használok, hogy minél jobban meg tudjam világítani az álláspontomat.

A könyv legnagyobb hányadában csak súrolom a vízfelszínt az eszmék és gondolatok mélysége fölött. Sok olyan koncepciót említek, amelynek egész könyveket szenteltek, vagy amelyek köré gyakorlati rendszert alapítottak, így egyik területen sem óhajtok fejest ugrani a mélybe, vagy instrukciókat adni. Tekintsetek inkább úgy rá, mint bevezetésre egy felfedezésekben és mélységekben gazdag élethez. Azt is tudnotok kell, hogy jómagam, aki a vezetőtök leszek, még én is tanulok és fejlődök – de ahogy apám mondta: „A jó élet folyamat, nem állapot. Irány, és nem cél.”

Mielőtt belevágsz, figyelmeztetlek, hogy az anyag természeténél fogva bonyolult. Az egyik oldalon azt fogom javasolni, hogy használd az akaraterődet, néhány oldallal később pedig azt, hogy engedd el az akarást. Lehet, hogy bosszantani fognak ezek az ellentmondások, de ezek csak látszólag azok, valójában inkább csak különböző válaszok az örökké változó körülményekre. Mindig tartsd szem előtt, hogy az apám filozófiája, különösképpen a „Légy víz”-elv egy ökoszisztéma, amely a létezés teljességét foglalja magába. Ne feledkezz meg a víz természetéről, simulékonyságáról, elevenségéről, én pedig mindent megteszek, hogy egyértelműen fogalmazzak.

Nagyon fontos, hogy nem célunk magunkévá tenni egyetlen merev hozzáállást vagy programot sem. Ez a könyv végül is a vízről szól. Az életünk nem merev, nincs előre leprogramozva. Gondolj csak egy durrdefektre vagy egy váratlan prémiumra! Teret kell hagynunk, és befogadnunk az élet minden fordulatát, a gödröket és a magaslatokat is, miközben az összes történés közepette megtanulunk rugalmasnak, érzékenynek, természetesnek és megállíthatatlannak lenni. Nem egy nap alatt fogjuk megtanulni, hogyan aknázzuk ki a lehetőségeinket, vagy hogyan éljük meg a flow-t az életünkben. Amikor először érzed meg a siker ízét, azt fogod hinni, már érted az egészet, aztán megtalál egy új kihívás, azonnal felbukkan az összes régi berögződésed, és legszívesebben ököllel vernéd a falat a feszültségtől. Abban a pillanatban megint ott lesz előtted a választás lehetősége, hogy hagyod az egészet a francba, vagy fejlődsz tovább.

Ilyenkor próbálj meg apám szavaira gondolni: „Az embereknek a fejlődéshez rögös, idegesítő úton kell végigmenniük, különben semmi sem ösztönzi őket arra, hogy fejlesszék az eszközeiket és a módszereket, amelyekkel együttműködhetnek a világgal.” És tényleg. Ha soha nem próbálsz meg semmi nehezet, semmit, amiben van kihívás, akkor az első alkalommal, amikor ilyennel találkozol, úgy érzed majd, mintha seggbe rúgtak volna, és lövésed nem lesz, hogy mit csinálj, vagy esetleg összekucorodsz egy gombócba a padlón, aztán jöjjön, aminek jönnie kell. Próbálj meg a nehézségekre, a frusztrációkra tanítóként, sőt továbbmegyek, barátként gondolni. Próbáld meghallani, mit üzen neked, rólad, a képességeidről, a hiedelmeidről, hogy hol kell kicsit lazítanod, mi az, amit tényleg akarsz és amit tényleg szeretsz. Engedd, hogy elvezessen saját magad teljes megértéséhez! Ígérem, idővel ki fog nyílni előtted a világ, sokkal erősebbnek és szabadabbnak fogod érezni magad. Miközben együtt haladunk előre ezen a víz-úton, beszélünk majd az energia fókuszálásáról és az örömről is. Arról, hogy hogyan kezeljük a kudarcot és a változó körülményeket. Arról, hogy hogyan tanuljunk meg hinni önmagunkban, hogyan szemléljük ebben a folyamatban éber tudatossággal az életet, hogyan legyünk kiegyensúlyozottabbak, és hogyan érjük el a lelki békét.

Nagyon izgalmas munka ez, de attól még munka. Lesznek hibák, elakadások, de nem rövid távra hajtunk. Egész életünkben gyakorolni fogunk, végül is az élet arra való, hogy a maga teljességében éljük meg. Teljes körűen részt akarunk venni benne, el akarunk köteleződni iránta. Meg akarjuk keresni azokat a dolgokat, amelyek megszólítanak, támogatják az optimizmusunkat, miközben élethosszig gyakoroljuk őket. Elfogadjuk, hogy ez erőfeszítésekkel jár, hogy hibázunk majd, de ezeket a hibákat remélhetőleg elfogadjuk, tanulunk belőlük, fejlődünk tőlük, és utána még nyugodtabbak leszünk. Meg fogjuk tanulni, hogyan gyakoroljunk kitartóan, hogy önmagunk lehető legjobb, laza és éber verziói lehessünk. És a legfontosabb, tartsuk észben, nem Bruce Leek akarunk lenni! Teljességgel önmagunk szeretnénk lenni.

Egyébként már el is kezdted. Születésünk óta kisebb-nagyobb szakaszokban gyakorlunk. Lehet, hogy nem tudatosan, de egyfolytában a legjobbat akarjuk kihozni az életünkből. Naná! Ez a könyv semmi egyebet nem tesz, csak másik nézőpontot kínál, megmutatja, hogyan lehetne csinálni még. Azzal, hogy ez a könyv felkeltette az érdeklődésedet, kézbe vetted, és figyeled, hogy miket mond neked, már te is tudod, hogy érdekel a dolog, és hajlandó vagy elindulni az úton, hogy többet hozz ki magadból. Ússzunk tehát az árral úgy, hogy élvezzük is! Kísérletezzünk!

Végül is ez tényleg arról szól, hogy rájöjj, mit szeretsz, mi tölt fel, mik az álmaid, és voltaképpen miről szól a legbelső éned. Szóval kapd össze magad, miközben haladunk előre az úton, próbáld meg tartani magad ehhez a nézőponthoz, amelyet apám így fogalmazott meg:

Ne légy feszült, de állj készenlétben, ne gondolkodj, de ne is álmodozz, ne légy merev, legyél rugalmas! Ez annyit jelent, hogy egészen élj, nyugodtan, tudatosan és éberen, készen állva bármire, ami jöhet…

1. A víz

A víz folyhat sebesen vagy lassan, de a célja megváltoztathatatlan, a sorsa elrendeltetett.

Apámnak a harcművészet volt a nagy szerelme. Tizenhárom éves korában kezdte el a wing chunt, az „örök tavasz” nevű kungfustílust, és egészen 32 éves korában bekövetkezett haláláig szinte mindennap gyakorolt. Erről a szenvedélyéről ezt mondta: „Mindent, amit tudok, a harcművészet gyakorlása révén tanultam meg.” Hihetetlenül éles elméje volt, gyakran gondolok arra, micsoda bravúros tette a sorsnak, hogy egy ilyen elme, mint az övé, pont egy ilyen fizikumú harcosnak jut.

Hamar kiderült, hogy a harcművészet tökéletes metaforája az életnek. Kevés olyan területe van az életnek, ahol a tét ennyire magas és személyes, mint a küzdelemben. A harcművészetben való jártasság azt jelenti, hogy az ember folyamatosan gyakorolja az összpontosítást, szakértően reagál minden helyzetre, a legkeményebb körülmények, még fizikai sérülés veszélye esetén is. Ha a harc mestere vagy, nem csak azt tanulod meg, hogyan harcolj higgadtan és rutinosan. A mozdulat művésze leszel, és erőteljesen, tökéletesen szabadon és biztonságosan fejezed ki magad az azonnali, éppen ott kialakuló jelenben. Ébernek, mobilisnak és ügyesnek maradni, amikor a személyes biztonságod vagy az életed forog kockán, hatalmas önuralomról tanúskodik.

Bruce Lee élete minden területén ezt a filozófiát élte. Mindig arra törekedett, amit én úgy hívok, „az igazi”. Igazi küzdelem. Igazi élet. Az utcán is működő elméletek. Gyakorlati megoldások. Nem megnyert pontokról vagy óvatos érintésekről van szó, ahogy a mai, nívós versenyeken csinálják. Apám ezt a fajta pontszerzésre hajtó, a sérülés elkerülése érdekében szabályokkal agyontűzdelt versenyzést úgy hívta, hogy „szárazföldi úszás”.

Nem mintha kereste volna az alkalmat, hogy utcai harcokba keveredjen, bár élete során jó pár igazi küzdelemben részt vett. De megtanulta, hogy kell csinálni. Miközben számos harcművészeti stílusban már léteztek védőfelszerelések, az elsők között állított össze különálló, újragondolt darabokból teljes testet védő, full contact küzdelemre felkészítő védőfelszerelést. Kiegyenesített és kibélelt baseball-kesztyűből pontkesztyűt csinált. Újradefiniálta a baseballban az elkapók által használatos mellvédőt, a bokszkesztyűt és a kendóban használt ujjatlan kesztyűt. Ezek a fajta védőfelszerelések mára már mindennaposak, és igen fejlettek, de a hatvanas években, a kungfuban (vagy, ahogy apám ejtette, kantoni nyelvjárásban: gungfuban) még csak nem is hallottak róla.

A megterhelő fizikai edzések és harcok közben az apámnak állandó lehetősége nyílt egyfajta folyamatos kommunikációra az elméje és a teste – a gondolat és a cselekvés – között. Amit a filozófiából megtanult, magáévá tett, annak a legnagyobb része (de még valószínűbb, hogy az egésze) úgy indult, hogy megpróbált a lehető legjobb harcművésszé válni, és rájött, hogy – csakúgy, mint az egyetemes elveknél általában – a harcművészet szabályai olyan mélyek és tágak, hogy egyedülálló módon alkalmazhatók az emberi élet művészetére is.

De kezdjük inkább az elején.

Egy fiú, egy kungfumester és egy csónak

Apám Hongkongban, tizenhárom évesen kezdett el wing chun kungfut tanulni. A szifuját, vagyis mesterét Jip Mannak, más néven Ip Mannak hívták. Jip Man nagyon jó tanár volt, nem csak a technikát és a gyakorlatokat akarta átadni a tanítványainak, a tanításba beleszőtte a taoista filozófia és a jin-jang elvét is. Gondolatait gyakran illusztrálta természeti példákkal: rávilágított a tölgyfa és a bambusz közötti különbségre (a tölgyfa eltörhet a szélben, de a bambusz életben marad, mert képes együtt mozogni a széllel).

Apám elkötelezett tanítvány volt, és gyorsan tanult. Minden szabad pillanatában gyakorolt, és hamarosan a legjobb lett a tanítványok között. De ugyanakkor kamasz is volt, olyan kamasz, akinek a gyerekkori beceneve Mou Sze Ting volt, amelyet úgy lehetne lefordítani, hogy ’Sosem Ül Nyugton’, és akit később a Sziu Lung, azaz Kis Sárkány művésznéven ismertek. A Sárkány évében és a Sárkány órájában született fiatal Bruce Lee maga volt a tűz, maga volt a jang minőség, de az erő és a ravaszság mellett Jip Man egyfolytában a kedvesség, a lágyság, a hajlíthatóság fontosságát igyekezett megtanítani ennek a lobbanékony kamasznak.

Apám mentségére szóljon, meghallgatta a mesterét, és próbálkozott is, de lelkesedése (és temperamentuma) erősebbnek bizonyult, ráadásul úgy gondolta, hogy akármi is történik, az a lényeg, hogy győzzön – vagy nem? Mégis, mi köze lehet a gyengédségnek a győzelemhez?

Jip Man egyszer azt próbálta megtanítani Bruce Leenek, hogy lazuljon el, csillapítsa le az elméjét, felejtse el önmagát, és inkább az ellenfél mozdulatait kövesse. Lényegében a távolságtartás művészetét akarta vele gyakoroltatni, hogy ösztönösen legyen képes reagálni az ellenfélre ahelyett, hogy megszállottan tervezgetve az ütéseket és a mozdulatokat mereven ragaszkodna saját stratégiájához. Apám próbálkozott is, de szemmel láthatóan saját okosságának és harciasságnak csapdájába esett. Összeráncolt homlokáról ömlött az izzadtság, Jip Man pedig időről-időre közbelépett, és figyelmeztette, tartalékolja az energiáit arra, hogy együtt tudjon haladni a dolgok természetes folyásával. „Soha ne menj szembe a természettel”, mondta neki. „Soha ne menj neki egy problémának, urald inkább úgy, hogy együtt mozdulsz vele.” Végül leállította a fiatal Bruce-t, és így szólt: „Ezen a héten már ne gyakorolj többet! Menj haza, és gondolkodj azon, amit mondtam!”

Ne gyakoroljon? Ez olyan volt, mintha azt mondta volna, ne vegyen levegőt egy hétig! A csoportból kitiltott Bruce egyedül edzett tovább, magányosan meditált, elmélkedett, próbálta megérteni tanára szavait. Egy feszült napon, tele levezetetlen energiával úgy döntött, hogy hirtelen rászakadt új, szokatlan és nem épp kellemes szabadidejében kievez Hongkong kikötőjébe egy csónakkal.

Kis idő múltán abbahagyta az evezést, és csak feküdt a csónakban, engedte, hogy a hullámok a hátukra vegyék. Miközben így ringatózott, agyában újra és újra lejátszotta mestere szavait és a saját mozdulatait. Mit csinál rosszul? Miért nem érti, amit a szifu mond? Ennek így semmi értelme! Eluralkodott rajta az idegesség. Dühében áthajolt a csónak peremén, és néhányszor teljes erővel a dél-kínai tengerbe csapott.

Ekkor hirtelen villámként cikázott át rajta egy gondolat. Mozdulatlanná vált, és vizes kezére nézett. Hogy mi járt a fejében, arról később így írt egy esszéjében:

Nem épp most mutatta meg nekem a víz a kungfu elvét? Megütöttem, de nem lett semmi baja. Ismét megütöttem, teljes erőmből, és még csak meg sem sérült! Megpróbáltam megfogni, de lehetetlen volt. A víz, a világ leglágyabb anyaga, amelyet a legkisebb üvegbe is bele lehet tölteni, eddig gyengének tűnt nekem, de valójában a legkeményebb anyagba is képes behatolni. Ez az! Olyan akartam lenni, mint a víz természete.

A második felfedezést akkor tette, amikor látott egy madarat elrepülni a feje fölött, és a következő pillanatban megpillantotta a tükörképét a víz felszínén.

Amikor szemben állok egy ellenféllel, a gondolataimnak és érzéseimnek nem pont olyannak kellene lenniük, mint a madár tükörképének a vízen? Pontosan ezt értette Jip szifu az alatt, hogy az ember érzelmeinek nem szabad merevnek vagy ragadósnak lenniük. Vagyis ahhoz, hogy képes legyek kontrollálni magam, először el kell fogadnom magam úgy, hogy együtt haladok a saját természetemmel, nem pedig szembemegyek vele.

Ekkor kezdődött apám hosszú, bensőséges kapcsolata a vízzel, ezzel a lágy, mégis erős elemmel, amely természetes, de irányítható, objektív, mégis hatalmas, és – ami a legfontosabb – az élethez nélkülözhetetlen.

Nem kell jártasnak lenned a harcművészetben

Lehet, most az jár a fejedben, hogy mivel nem vagy harcművész, miben vonatkozna rád ez a könyv. Miért kellene érdekeljen egy tizenhét éves fiú hatvanvalahány évvel ezelőtti megvilágosodása? Nyugi… Igaz, hogy időről-időre elő fogom venni a harcművészetet, de ez csak egy metafora, amelyet arra használok, hogy az általános emberi tapasztalásokra ugyanúgy vonatkozó elveket világítsak meg vele. Személy szerint én néha könnyebben emésztek meg egy elvont gondolatot, mint egy földhözragadt fizikai példát. És hogy miért érdemes olyanná válnunk, mint a víz? Apám filozófiája, amely mentén ő is élte az életét, az egész világon inspirálta az embereket, hogy jobbá tegyék az életüket, közöttük engem is. Apám pedig úgy élte az életét, ahogy a víz.

A víz legfontosabb tulajdonsága, hogy áramlik. Ha akadályba ütközik, megtalálja a módját, hogy körülötte vagy akár rajta keresztül elhaladjon. Apám ezt úgy mondaná, hogy „nincsenek korlátai”. A víz tisztában van a körülményekkel, a környezetével, és készen áll elmozdulni bármelyik lehetséges irányba. Ez a nyitottság és hajlíthatóság az állandó készenlét, de ez egy természetes állapot, csupán annyit jelent, hogy a víz minden pillanatban teljességgel önmaga. Olyannak lenni, mint a víz, nem más, mint hogy tudatosítjuk a saját legteljesebb, legtermészetesebb, legaktuálisabb valónkat, és előrefelé törekszünk, miközben a lehető legnagyobb mértékben megéljük az életünk örvénylő mindennapjait.

Bízz bennem! Hidd el, fogsz találni ebben a könyvben valami neked valót, legyél akár sportoló, főállású anya, diák, zenész, könyvelő, vállalkozó, rendőr vagy bármilyen ember. De ugyanakkor azt se feledd, hogy talán nem minden szól neked. Soha, semmit se tegyél magadévá csupán azért, mert valaki, valamikor azt mondta rá, hogy igaz. Ami az egyiknek igaz, a másiknak talán nem. Az igazság felé vezető ösvény nagyon máshogy nézhet ki számodra és valaki más számára. Nincs olyan szabály, nincsenek olyan eszközök, amelyek mindenkinek egyformán megfelelnek. Nem tudom, neked mi működik majd, ezt csak te fogod tudni kideríteni próbálkozás közben. Én elmondok pár családi sztorit, a gondolataimat, a tapasztalataimat és az ötleteimet – a többi rajtad múlik. S ha semmi hasznosat nem találsz ebben a könyvben, akkor se add fel! Annyi minden van a világon, ami segíthet… Csak kutass tovább, és meg fogod találni, amit keresel!

Akkor most jelképesen meghajolunk, jó? Minden harcos gyakorlat egy meghajlással kezdődik. Ez nem a szolgalelkűség jele, hanem a szándék kifejezése. Itt vagyok. Eljöttem. Figyelek és készen állok, hogy részt vegyek az órán.

Köszönöm, hogy eljöttél. Kezdjük néhány alapkérdéssel a vízzel kapcsolatban.

Nincs korlát

Miért volt olyan fontos apámnak, hogy olyan legyen, mint a víz? Nos, a legfőbb elve, amelyet állandóan képviselt a művészetében és az életében egyaránt, így szólt:

Az út hiánya legyen az út, a korlát hiánya pedig a korlát.

Hát nem a víz természetét írja le tökéletesen ez a mondat? Bárki, akinek már volt dolga beázással, pontosan tudja, milyen, amikor egyetlen repedés miatt csöpög az egész plafon. Néha az egész falat vagy mennyezetet fel kell bontani, hogy megtudjuk, honnan indul és merre folyik a víz.

Nemrég én is átéltem egy ilyet, hatalmas beázás volt az irodámban. Sejtettük, hogy a tetőn keresztül hatol be a víz, de nem egy meghatározott lyukból csöpögött, hanem gyakorlatilag minden lehetséges helyről, az emeleti falak tocsogtak a vízben. A főbérlő háromszor is kiküldte a szerelőt, de mivel nem lehetett látni, honnan indul a vízözön, a szerelő javítási kísérletei a közelébe sem jutottak a probléma gyökeréhez. Teleraktuk az emeletet vödrökkel, mindent letakartunk egy ponyvával és azt hittük, a holmijaink nagyjából biztonságban vannak.

Aztán jött a következő eső, ráadásul az már inkább özönvíz volt, és mivel a víz már korábban átáztatta a falat, most csak simán folytatta az útját, elérte a földszinti plafont és a gerendák mentén csordogált tovább. Mikor másnap bementünk, az egész földszinti részen csöpögött a gerendákról a víz, szó szerint esett az eső odabent.

Nekünk ez minden volt, csak nem jó és szép, akkor mi ebben a csodálnivaló? Az, hogy a vizet nem lehetett megállítani, próbált utat találni magának, nem is egyet. Haladt, amíg nem ütközött akadályba, aztán ha kellett, irányt váltott, és haladt tovább. Így lett számára úttá az, ami nem volt út, vagyis minden lehetséges módon felhasználta a környezetét, és korlátok nélkül folyt. Azóta már megtaláltuk a lyukat a tetőn, de a víz továbbra is megállíthatatlanul folyik, csak most már szerencsére az épületen kívül, és nem belül.

Ez a víz lényege. Megállíthatatlan. S bár a víz szó nem szerepel az apám fent idézett mondatában, az mégis tökéletesen leírja azt a csodálatos elvet, amellyel szeretném, ha összebarátkoznánk: a víz feltartóztathatatlan. Évszázadok alatt kanyonokat képes a hegyekbe vésni. És amikor azt mondom, hogy összebarátkoznánk, az azért van, mert nem azt szeretném, hogy csak elgondolkodjunk rajta. Végül is, az élet nem egy elmélkedési gyakorlat. Azt szeretném, hogy gondold át, vedd észre, tapasztald meg, érezd, és engedd be.

Gondoljunk arra, hogy a víz megállíthatatlan, hasonlóan ahhoz, hogy sokan Bruce Lee-t is megállíthatatlannak tartották. Akár tudsz róla pár dolgot, akár nem, lelki szemeid előtt valószínűleg egy izmos, penge fenegyereket látsz, aki bedarálja az ellenfeleit a filmben és a való életben egyaránt.

Szóval mi kell ahhoz, hogy megállíthatatlanok legyünk, mint a víz?

Légy tudatos!

Áramolni, benne lenni a flow-ban – ez apám számára azt is jelentette: jelen lenni, meghozni azt a döntést, hogy céltudatosan éljük az életünket. Jelen lenni sokkal több annál, mint elfoglalni némi helyet a fizikai térben. Nem azt jelenti, hogy elmész az órára, hanem hogy aktívan részt is veszel rajta. Figyelsz? Kérdezel? Jegyzetelsz? Belefolysz a beszélgetésekbe? Vagy testben ott vagy ugyan, de valójában álmosan, a kapucnid rejtekében, fülhallgatóval a füledben belebújsz a mobilodba? A jelenlét a víz-minőség kulcsfontosságú eleme. Hogy miért?

Ha az iménti példámban az esővíz nem működött volna együtt minden másodpercben a környezetével, akkor nem talált volna utat az irodámba. Ez a víz természete. Ha akadályba ütközünk, dönthetünk, hogy megállunk-e, vagy folytatjuk az utat, de a víz, ha van lehetősége, mindig a továbbhaladást választja. Azt se feledjük el, hogy a látszólag nyugodt vizet is mélyből feltörő forrás, eső vagy olvadt hó táplálja. Ha nem így lenne, megposhadna vagy elpárologna, tehát ha ki akarjuk aknázni emberi lehetőségeinket, akkor nem engedhetjük meg magunknak, hogy elbízzuk magunkat, vagy akár csak leálljunk. Meg kell találnunk a továbbvezető utat, és fel kell töltekeznünk újra és újra. És azért, hogy megtaláljuk az utat, ébernek kell lennünk. Figyelemmel kell lennünk arra, hogy mi történik körülöttünk.

Apámnak volt egy mondata, nagyon jó kis mondat, így szólt: „A fejlődéshez, felfedezéshez részt kell venni az életünkben. Ezt nap mint nap megtapasztalom – néha jó és néha bosszantó érzés.” Most lehet, azt gondolod, hogy „Jó, de hát mindenki részt vesz a saját életében, nem?” Az igazság az, hogy de, persze, részt veszünk benne, abban az értelemben legalábbis, hogy élünk, lélegzünk, megteszünk dolgokat, de közülünk nagyon sokan nem kapcsolódtak be a tudatosságba, az éberségbe és főleg a lehetőségeikbe. Nem proaktívan irányítjuk az életünk folyását, nem figyelünk oda, nem működünk együtt az energiánkkal, a környezetünkkel és a kapcsolatainkkal. Sok emberrel az élet egyszerűen csak megtörténik. Tudattalan sémák csapdájába esünk, elfelejtjük, hogy nagyon is sok választási lehetőségünk van, nagyon sok módon részt vehetünk életünk alakulásában. Más szavakkal megfogalmazva: vagy teljességgel élünk, vagy pusztán csak létezünk. Az előbbihez pedig oda kell figyelnünk.

Ez nem azt jelenti, hogy mindig készenlétben kell lenni, mindig kontrollálni kell önmagunkat. Az túlságosan kimerítő, a legtöbbünk számára lehetetlen feladat lenne 0–24-ben, mert – mint tudjuk – az élet nem mindig kontrollálható. Történnek váratlan dolgok. Kirúgnak. Megbetegszünk. Hirtelen veszteség ér minket, vagy csak simán elfáradunk, és lehangoltak vagyunk. Bruce Lee vízelméletének gyakorlása azt jelenti, hogy fokozzuk az éberségünket, új eszközökre teszünk szert, és egyre ügyesebben használjuk őket, hogy a lehető legjobban, legtudatosabban és legelegánsabban legyünk képesek befogadni az életet és mindazt, amit az élet sodor az utunkba, miközben keressük a továbbvezető utat.

A jelenlét és a tudatosság hatalmas szerepet játszik ebben. Ha az elmém pesszimizmussal, rosszindulattal van tele, vagy indulatból belemarok az emberekbe, akkor egy szituációra nem válaszolok, hanem reagálok. Ha nem vagyok tudatában az érzelmeimnek vagy annak, hogy milyen gondolatok futnak át az agyamon, akkor hogyan tudnám megváltoztatni a rossz szokásaimat, vagy hogyan találnék boldogságot és elégedettséget? Képesnek kell lennem megfigyelni saját magamat, hogy lássam, min kell javítani. Ha figyelek, meglátom, mi történik körülöttem és bennem, és csak ekkor van szabad választásom, hogy hogyan akarok részt venni a folyamatban. Nem tudsz választani, ha még a lehetőségeket sem látod.

Képzeld el egy pillanatra, hogy mindig, minden helyzetben eldönthetnéd, hogyan válaszolj ahelyett, hogy elsodorna egy impulzív reakció. Mi történne, ha nem ragadnának el az érzelmek, vagy nem fagynál le egy kihívás előtt? Képzeld csak el, milyen érzés lenne jelen lenni minden tapasztalásban anélkül, hogy elvesznél benne! Milyen érzés lenne, ha képes lennél mindig a legjobb választ adni, amely minden szituációban pontosan azt tükrözné, aki te vagy, anélkül, hogy sérülnél, vagy bántana a dolog? Hatalmas érzés, ugye? Persze, megértem, hogy bármennyire is nagyszerű elképzelni egy ilyen erőtől duzzadó életet, ebben a pillanatban ez még valószínűtlennek tűnhet. Nincs ezzel semmi baj. Szépen átbeszéljük majd az egészet, a valóság talaján maradva, emberi módon, hiszen nem a tökéletesség a cél. Bizony, ahogy mondom: nem arra teremtettünk, hogy tökéletesek legyünk.

A víz minőségre való törekvés nem egyenlő a tökéletesség hajkurászásával. A tökéletesség nagyon nehéz mesterség. Olyannak lenni, mint a víz, azt jelenti, nem akarunk mindent uralni. A kontrollálás nagyon kemény iga. Szóval inkább vizsgáljuk meg a tökéletességet, és a következőképpen próbáljuk kontrollálni.

Tökéletesség rejtőzik a folyamatosan kibontakozó élet tökéletlenségeiben, mert minden ilyen lehetőséget ad, hogy megtanuljak valamit, amitől fejlődhetek, és amit át tudok vinni a gyakorlatba. És azzal, hogy gyakorlom a számomra kihívást jelentő dolgokat, mint például az elfogadást, a türelmet, a szeretetet, a fejlődést, egyre magabiztosabbá válok egészen addig, amíg a gyakorolt képességek a természetemmé nem válnak. A tökéletességre sokkal inkább figyelmünk fókuszaként kellene gondolnunk, mintsem valami végső, elérendő célra. Ha megbékélünk ezzel a felfogással, akkor a siker vagy sikertelenség mértékegysége helyett képesek leszünk a legjobb tanítási segédeszközként tekinteni az élet tökéletlenségeire, amelyek utat mutatnak a fejlődésünk és jobbá válásunk folyamatában.

Aztán ott van a kontroll. Gary Goldschneider és Joost Elffers The Secret Language of Birthdays (A születésnapok titkos nyelve) című könyvében az év minden napjának van egy neve. Én a „Szilárd kontroll napján” születtem. Ó, jaj! Nem gondolom, hogy az ismerőseim kontrollmániásként írnának le engem (legalábbis nagyon remélem). Úgy érzem, pont elég olyan dolog történt velem, amelyet nem tudtam kontrollálni ahhoz, hogy megadóan feltegyem a kezemet, és a lehető legtöbbet hozzam ki a helyzetből ahelyett, hogy megpróbáljak mindent a magam akarata szerint hajlítani. De, mint minden, ez is csak egyensúly kérdése, és lehet, hogy arról van szó, mennyi kontrollt vagyok képes gyakorolni a nem kontrolláláson keresztül. Hol pillantom meg az előrejutás ösvényét egy elém kerülő kihívásban? Mennyire tudom alárendelni akaratomat a céljaimnak úgy, hogy közben elegendő teret hagyok a pillanatnyi történéseknek így, az életem közepe táján?

Nemrég volt egy nagy projektem. Őszintén hittem benne, de nem ment úgy, ahogy terveztem, sőt úgy tűnt, hatalmasat fog bukni. Megpróbáltam kontrollálni a helyzetet, eget-földet megmozgattam, hogy elérjem a megfelelő embereket, végrehajtsam a haladáshoz szükséges változtatásokat, miközben villámgyorsan futottunk kifelé a pénzből és a lehetőségekből. Szerettem azt a projektet. Azt akartam, hogy megvalósuljon, de valahogy nem úgy jöttek a lapok, ahogy kellett volna. Így hát a huszonharmadik órában úgy döntöttem, nem állok többé ellent annak, ami szemmel láthatóan történik. Totál zűrzavar volt minden. A befektetőim tele voltak elvárásokkal, el kellett bocsájtanom pár embert, és leállítani munkafolyamatokat. De úgy döntöttem, jelen leszek abban, amit történik, és nem állok ellent. A projektem jövőjét átadtam az univerzumnak, és azt mondtam: „Mutasd az utat!” És akárcsak a víz, követni kezdtem az újonnan kibontakozó események áramlatát ahelyett, hogy ezer gátat építettem volna azért, hogy megváltoztassam a víz útját.

Igen, a projekt egyik fázisa valóban véget ért, de ugyanakkor új, sokkal jobb ötletek jöttek, új partnerek, új lehetőségek. S az ebben a legfontosabb, hogy azzal, hogy elengedtem a kérdést, és hagytam, hogy minden a maga útján menjen, nem adtam fel semmit, és nem is buktam el semmit. Találtam egy új utat, csökkentettem a stresszt, a szorongást, és közben energiát nyertem. És bár még mindig nem tudom, sikeres lesz-e ez a projektem, képes vagyok továbbra is jelen lenni benne, részt venni, beletenni az energiát, ahová kell, a többinél meg hagyni, hogy a maguk módján alakuljanak a dolgok. Annyi a különbség, hogy már nem akarom kontrollálni ennek a komplikált vállalkozásnak a sorsát, és azt sem várom el, hogy tökéletes legyen, Részt veszek benne, de nem erőltetem.

Apám azt mondta: „Van a természetes ösztön és van a kontroll. Úgy kell kombinálni őket, hogy harmóniában legyenek.” Én folyamatosan figyelem magam, hogy mennyi kontrollt gyakorolhatok tökéletesen tökéletlen valómban, hogy teljes mértékben jelen legyek, és felelősséget vállaljak a kihívást jelentő helyzetekkel és emberekkel szemben, megvalósítva így egy új létezési módot magam és minden számára, amit létrehozok. Néha nem vagyok sikeres, de ebben is egy csodálatos, jótékony tanulási folyamat rejtőzik, hogy átgondoljam, mit csinálhattam volna másképp. De a tanulás és a fejlődés is csak akkor következhet be, azonnal vagy akár később is, ha teljesen jelen vagyok, és tudatossá, nyitottá válok a belső és a külső tapasztalásokra.

Légy rugalmas!

Amíg egy ember él, addig lágy és hajlítható, ha meghal, merev lesz. A rugalmasság élet, a merevség halál, mindegy, hogy a testről, az elméről vagy a lélekről beszélünk. Légy rugalmas!

A vízzel kapcsolatos egyik legkönnyebben megemészthető tanítás a rugalmasság. Dobj egy követ a vízbe! A patak alkalmazkodik, helyet ad a kőnek. Ez az egyik, amelyet apám megtanult, amikor kamaszkorában felismerte a víz és a kungfu hasonlatosságát. Amikor megpróbálta megfogni a vizet, az kifolyt az ujjai közül. Amikor megpróbálta megütni, az félreállt az útból, és nem lett semmi baja. A lágyság és a rugalmasság fontosságáról apám akkor is gyakran beszélt, amikor az életről és a harcművészetről volt szó.

Gyakran felidézte a bambusz és a hatalmas tölgyfa meséjét is, amit a szifujától hallott. A fa merevsége végül a vesztét okozza, ugyanúgy, ahogy egy merev elme vagy hozzáállás megakadályozza a tanulást, a fejlődést, idővel stresszt és boldogtalanságot okozva. Ha a gondolkodásodban, a helyzetekre adott válaszaidban nem tudsz rugalmas lenni, akkor a sikerre, a fejlődésre és a boldogságra vonatkozó lehetőségeid korlátozódni fognak. Hogyan maradjunk tehát rugalmasak, kiegyensúlyozottak és hogyan válaszoljunk jól a helyzetekre? Azt már tudjuk, hogy ehhez az egyik legfontosabb hozzávaló a jelenlét és a tudatosság, hogy meglássuk, mi történik, és rugalmas választ tudjunk rá adni. Lássunk csak egy példát a harc világából!

A harcművészetben a jelenlét a legfontosabb, hogy ne lephessenek meg minket, ne billentsenek ki az egyensúlyból, és ne üthessenek ki. A támadó ütésre válaszolnod kell, hogy kikerülhesd vagy blokkolhasd. Jip Man arra biztatta a fiatal Bruce-t, hogy keményen eddzen, aztán pedig felejtse el saját magát, és kövesse inkább az ellenfele mozdulatait. Olyannak lenni, mint a víz, azt jelenti, hogy a válaszainkat a környezetünkhöz, az ellenfelünkhöz igazítjuk, vagyis rugalmasak vagyunk.

De hogy tudjuk ezt az elméletet tágabban alkalmazni az egész életünkre? Olyannak lenni, mint a víz azt jelenti, hogy áramlásban lenni: először jelen lenni, tudatosnak lenni, aztán pedig alkalmazkodni, és tovább mozogni. Hát nem lenne hasznos megőrizni az éberséget, hogy képesek legyünk megkerülni, „körbefolyni” a problémákat, miközben próbálunk elnavigálni az élettől az utunkba hajigált akadályok között? Apám soha nem használta a ma oly divatos „flow állapot” kifejezést, ő inkább áramlásról beszélt. Számára a vízlét mint metafora messze meghaladta a kungfut, az egész életre alkalmazható filozófiává vált, olyanná, amely új dolgok megtanulásánál, akadályok legyőzésénél, és főleg a saját, igazi útjának megtalálásakor is használható.

Apám számára az élő víz volt a kulcs mindennek a megközelítéséhez. Igen, azt mondtam, élő víz, mert nem egy stagnáló, mozdulatlan medencéről beszélünk, hiszen nem egy mozdulatlan életre vágyunk. Apám írásaiban gyakran használta az áramló folyó és az óceán hullámainak metaforáját. Ahogy ő mondta: „Ugyanúgy, ahogy a folyó, az élet maga is állandó mozgás.”

Az élet folyamatos mozgásban van. Soha nem áll meg. Még a mindennapi, bebetonozott rutinunkban is vannak árnyalatnyi eltérések az időbeosztásunkban, a hangulatunkban vagy a környezetünkben. Ma öt perccel korábban lépsz ki az ajtón, holnap megfájdul a fejed, az imént összevesztél egy barátoddal, esetleg esik az eső, vagy épp szerelmes leszel. Egyik nap sem ugyanolyan, mint a másik, tehát ugyanúgy hozzáállni ahelyett, hogy folyamatosan változóként és mozgásban lévőként gondolnánk rá, azt jelentené, hogy nem vagyunk jelen, nem vagyunk tudatosak, és nem tapasztaljuk meg a napot a maga teljességében, ennélfogva nem is vagyunk képesek rugalmas választ adni a folyamatos változásban lévő életünkre. Sok tényező befolyásol minket, befolyásolja a válaszainkat a legberögzültebb dolgokra is, tehát ha merev szabályokat állítunk fel arról, hogy milyen az élet, vagy milyennek kellene lennie, nagyon hamar bajba kerülünk, amikor az élet úgy dönt, hogy most egy csavart labdát dob nekünk.

Ahogy a görög filozófus, Hérakleitosz mondta: „Egyetlen ember sem léphet kétszer ugyanabba a folyóba, mert az már nem ugyanaz a folyó, és ő már nem ugyanaz az ember.” Mindennap mások vagyunk, és mások a körülmények is. Még akkor is, ha egy bizonyos helyzet pont ugyanolyannak tűnik, mint a múltkor, nem az. Semmi sem állandó. Mindig mások az árnyalatok, vannak apró eltérések. Az élet komplexitása pontosan azt jelenti, hogy minden pillanat és kihívás új. Lehet, hogy emlékeztet valamelyik régebbire, de mindenképpen érdemes arra, hogy tudatosan jelen legyél benne.

Amikor apám kidolgozta saját harcművészeti stílusát, a Jeet Kune Dót, nagy gondot fordított arra, hogy mély filozófiai gondolatokkal támogassa meg. Ezek arra kellettek, hogy ne csak a test, hanem az elme és a lélek is bevonódjon, ezek akadályozták meg, hogy a gyakorlások öncélú vagy felületes edzéssé silányuljanak. A Jeet Kune Do nagy hangsúlyt fektet az alaknélküliségre és a spontaneitásra. Nem kötött stílus, a mozdulatok rögtönzöttek, és tökéletesen válaszolnak az adott szituációra. Az ellenfél nem tud felkészülni, mert nem tudja, mi jön. A Jeet Kune Dóhoz kapcsolódó filozófia lényege, hogy elmélyíti a gyakorlóban a mozgékony jelenlét állapotát azért, hogy az rugalmas maradjon, és képes legyen válaszolni egy változásra. De csak akkor tudunk így válaszolni, ha elég mozgékonyak vagyunk.

Minden cselekvésnek van miértje és oka. Ezt a filozófiai szellemiséget akarom belevinni a harcművészetbe, ezért továbbra is tanulmányozom a filozófiát. Ez egész más magasságba fogja emelni a Jeet June Dómat a küzdősportok világában!

Bár apám már 1965-től elkezdte kialakítani ezt a stílust (hivatalosan csak 1967-ben nevezte el), egész életében igyekezett megörökíteni az elméleteit, például könyv formájában. Nehezére esett precízen leírni a gondolatait, mert erre a művészetre mint élő dologra gondolt, amely képes a változásra, fejlődésre, és nem akarta, hogy a tanítványai azt higgyék, hogy a leírtak jelentik a végső határt (ebben teljesen egyetértek vele). Attól tartott, hogy a tanítványai nem fogják belevinni saját, egyedi és megismételhetetlen tapasztalataikat a tanulás folyamatába. Olyannyira zavarta ez, hogy annak ellenére, hogy rengeteg fotót készített a technikákról, és oldalak tömkelegét írta tele a harccal kapcsolatos gondolataival, soha nem bírta rávenni magát, hogy kiadja őket, mert el akarta kerülni, hogy a leírtak bebetonozódjanak, buzgó követőket toborozzanak, akik még a saját tapasztalataikat sem hajlandók kétségbe vonni.

Ennek eredményeképpen a Tao of Jeet Kune Do (A Jeet Kune Do Taója) című könyv csak apám halála után, 1975-ben látott napvilágot anyámnak és a Black Belt (Fekete Öv) magazin munkatársának, Mito Uyeharának köszönhetően, akik ennek segítségével próbálták megőrizni apám tanításait és gondolatait. Nagy gonddal készült a könyv, és nem a gyakorlatok mechanikus leírását tartalmazza, hanem igyekszik rávenni az olvasót, hogy gondolkodjon, fedezze fel önmagát, azt bizonyítva, hogy Bruce Lee családja és barátai számára mennyire fontos volt, hogy hűek maradjanak apám azon óhajához, hogy nyitottnak és rugalmasnak kell maradnunk, bármi is történik. Később több, gyakorlati szellemű könyv is született, de A Jeet Kune Do Taója maradt a téma legfontosabb irodalma, annak ellenére, hogy ez a legelvontabb is. És pontosan az elvontság, ez a megközelítés az, ami miatt olyan gyönyörűen rezonál apám vízmetaforájára, mert miközben vezetni próbálja az olvasót, nem korlátozza a látásban, inkább engedi, hogy az olvasó aktív, rugalmas résztvevője legyen saját megértése folyamatának.

Megfelelő feszültség

A Jeet Kune Do egyik első leckéje az alapállás:

Az alapállás a legkedvezőbb pozíció, amelyből minden, a technika szerinti mozdulatot a lehető legkönnyebben indítunk el. Tökéletesen laza testtartást enged, de ugyanakkor megadja az izmoknak azt a feszességet, amely a gyors cselekvéshez kell. Ez mindenekelőtt egy lelki hozzáállás.

Bruce Lee: A Jeet Kune Do Taója

Az alapállást apám a művészete kiinduló állapotának nevezte – ez az a pozíció, amelyből bármilyen mozdulat bármikor elindítható. Az ő kiinduló helyzete egyedi volt és különleges, a fizika, a biomechanika törvényeinek megértésén és számtalan küzdősport, mint például a wing chun, a boksz és főleg a vívás ismeretén alapult.

Bruce Lee alapállása egyszerre volt laza és aktív. A hátsó sarok megemelkedett, mint egy összetekeredett kígyó, készen arra, hogy egy pillanat alatt elrugaszkodjon, és rúgjon. A láb laza, de nem petyhüdt. Térd behajlítva, lábfej csípőszélességben, egymástól egylépésnyi távolságban. A hátsó láb nagylábujja az elülső láb közepe felé fordul, együtt egy stabil háromszöget formáz, így nagyon nehéz az illetőt hanyatt lökni vagy bármelyik oldalra kibillenteni az egyensúlyából. Az ember aktív, mégis stabil, laza, de készenlétben van.

Ha megnézitek apám filmjeit, láthatjátok, hogy gyakran a maga egyéni, sajátos módján lazán körbeugrálja az ellenfelét. Könnyedén áll a lábán, készen arra, hogy előretörjön, oldalt lépjen, visszakozzon, vagy bármelyik pillanatban változtasson a másikkal bezárt szögén. Folyamatosan, még mozgás közben is a fent leírt állapot közelében maradt, hogy képes legyen azonnal támadni.

Így írt erről: „Az alapállás az alap maga”, én pedig úgy gondolom, így kell megközelíteni az életet is. A jó alap azt jelenti, hogy a testtartásunk erőteljes, képes változni és elmozdulni bármelyik irányba. Az egyensúlyi pontot jelenti a relaxált és a feszes állapot között ahhoz, hogy a válaszok azonnaliak és hatékonyak legyenek. Azt is jelenti, hogy képesek vagyunk könnyedén mozogni, testtartást változtatni, soha nem helyezzük a testsúlyt a sarkunkra – egyszerűen és hatékonyan összefogjuk magunkat szellemileg és fizikálisan is. Ez az elkötelezett élet testtartása.

Ha belegondolsz, a víz is laza, mégis folyamatosan készenlétben van. Gondolj csak arra, amikor megnyitják a zsilipeket! Amíg visszatartja valamilyen akadály, nyugodtan, de mozdulásra készen várakozik. Vedd el az akadályt, és a víz azonnal, habozás nélkül, feltartóztathatatlanul áramlik tovább, és mozgás közben is teljességgel, erőfeszítés nélkül válaszol a környezetére. Zárd el a patak útját egy fatuskóval, a víz alkalmazkodik hozzá. Szétterjed, próbál alámenni, nekimegy a legkisebb repedésnek is egészen addig, amíg meg nem találja az áthaladás útját, vagy ki nem alakít körülötte és benne egy teljes ökoszisztémát. Az víz élő, és válaszol.

Ahhoz, hogy a víznek meglehessen ez az alapállása, kell, hogy legyen benne valamennyi feszültség. Hajlamosak vagyunk a feszültségre mint negatív fogalomra gondolni – feszültség van a nyakunkban, a vállunkban, esetleg a kapcsolatunkban, de valójában a feszültség szükséges az életben maradáshoz. Ahhoz, hogy az életre is alkalmazni tudjuk az alapállás metaforáját, meg kell találnunk az életben az egyensúlyt. Nem kell túl feszültnek lennünk, erőlködnünk, de el sem lazulhatunk annyira, hogy kidőljünk, és ne legyünk képesek reagálni. Pontosan annyira kell ébernek lennünk, amennyire be akarunk vonódni a saját életünkbe. Kell egy csöppnyi a megfelelő feszültségből, amely pont elég, hogy jelen legyünk, rugalmasak, elkötelezettek maradjunk, hogy amint megnyitják a zsilipeket, tovább áramolhassunk.

Légy céltudatos

Mi a célom? Ez életünk egyik legégetőbb kérdése. Mi dolgom van ebben az életben? Milyen nyomot kell hagynom magam után? Mi a legfontosabb művem? Egyébként is, mi ez az egész? Apám erre azt mondaná, hogy az a legfontosabb dolgunk az életben, hogy saját magunk legyünk, vagy, ahogy ő hívta ezt, hogy képezzük magunkat. Bármit is csinálsz (tanítasz, sportolsz, éhező gyermekeket etetsz, törvényt tartatsz be, könyveket írsz), és bárki is vagy (szülő, menyasszony/vőlegény, partner, mentor, művész), az sem lehet annyira fontos, mint az, hogy hogyan fejezed ki azt, amit csinálsz és azt, aki te vagy bármiben, amit éppen teszel. Hogy hogyan létezel. Erre szokták azt mondani, hogy megtestesítés. Megtestesíteni egy ötletet, egy gyakorlatot, egy értéket, egy koncepciót annyit jelent, integrálni a cselekedeteiden keresztül kifejezett valódba. Arról beszélni, hogy fontos számodra a kedvesség, és aztán mégsem vagy kedves, annyit jelent, hogy nem tetted magadévá, nem testesíted meg a kedvesség értékét.

Önmagunk fejlesztése azt jelenti, hogy megemeled a rezgésedet, eléred, és ki is fejezed a legnagyobb potenciálodat, miközben a lehető legmagasabb szinten mozdulsz előre az életben, bármiről is legyen szó. Az, hogy ezt hogyan és hol fejezed ki, a hobbidban, a munkádban vagy a kapcsolataidban, az csupán az ablak, amelyen keresztülragyog a fényed. Ha egyszerűen csak annyi a célod, hogy a lehető legjobban funkcionáló, legörömtelibb önmagad legyél, akkor életed minden pillanata lehetőség lehet ennek a célnak a teljesítésére, és nagyon izgalmas utazásban lesz részed. Van egy célod, mindegy, hogy mi az, legyen az. Még a nehézségeket is könnyebben fogod kezelni, ha elkötelezed magad az igazságod és önmagad kifejezése mellett.

Apám az élethosszig tartó önképzésben, önmegvalósításban hitt. A megvalósítás azt jelenti, hogy valósággá teszel valamit, ebben az esetben tehát saját magadat teszed azzá. Azt jelenti, hogy ismerjük magunkat, kifejezzük a megismételhetetlenségünket olyan könnyedén és természetesen, mint a víz. Gondold csak végig, a víz hogy csinálja! Meg sem próbál valami más lenni. Olyannak lenni, mint a víz, azt jelenti, hogy elköteleződünk a felfedezés folyamata iránt, és megtestesítjük legvalósabb, legigazabb magunkat.

Könnyűnek tűnik, ugye? Annak, de ahogy majd haladsz előre az önismeret és a felfedezés ösvényén, könnyen lehet, hogy rádöbbensz, mennyire nem vagy őszinte saját magadhoz, sőt talán a körülötted lévő emberekhez sem. Az is lehet, hogy hirtelen eszedbe jut: „Hoppá, ez nehéz! Nem tetszik…” De ezzel is úgy van, mint bármi mással. Egy kungfulecke után nem kell rögtön Bruce Lee-nek lenned. Egy zongoraóra után még nem leszel koncertező művész. És nem kell kifejezned sem legjobb önmagadat a világ felé egészséges önleltár és integritás nélkül. Sok munka, mire a belsődet képes vagy összekapcsolni a külsőddel.

Amikor megszületünk, természettől fogva nyitott, érzékelő, reagáló energiagombócok vagyunk, de később megtanulunk lavírozni a világban, próbálunk így vagy úgy viselkedni, és mások hatására belekeveredünk abba a posványba, hogy szerintük mi a jó nekünk. Ennek egy része normális, természetes fejlődési folyamat, amely során megtanulunk mindent a világról, észrevesszük, hogy vannak a túlélést segítő szabályok, és megtanuljuk, hogyan éljünk ezek mentén. Tudnunk kell, hogyan védjük meg magunkat, hogyan szerezzük meg, amire szükségünk van, és hogyan haladjunk előre. De ugyanebben a folyamatban a külső tényezők hatására egyben el is szeparálódunk saját lényegi énünktől. Miközben megtanulunk alkalmazkodni, elfelejtjük, hogyan álljunk ki saját egyediségünk mellett. Elfelejtjük, hogyan létezzünk természetesen, és hogyan legyünk képesek hallatni a lelkünk hangját. És ahogy fejlődünk, és megtanulunk éberen vigyázni, gyakorolnunk kell, hogy újra és újra visszatérjünk önmagunkba, egészen addig, amíg teljes tudatossággal vissza nem nyerjük azt, ami véges-végig a miénk volt: a saját szabad, kifejező, lényegi természetünket.

A víznek nincsenek ilyen problémái. A hullámnak nem kell emlékeznie arra, hogyan kell kiérni a partra. A folyónak nem kell azon töprengenie, hogyan is kell kanyont vésni a hegyek közé. A tónak nem kell gyakorolnia, hogyan adjon életet a halaknak és a növényeknek. A maga egyszerű módján élő víz lehet a tanítónk, kísérőnk azon az úton, amely természetes önmagunkhoz vezet. És egy nap majd, ha fejlesztjük önmagunkat, elnyerhetjük (és visszanyerhetjük) ezt az egyszerű, természetes szabadságot.

Légy teljes!

A jin-jang elve nagyon fontos volt az apámnak, a szimbólumát fel is használta saját harcművészeti stílusának logójában. Járatos volt a jin-jang filozófiájában. Könyvek, mozgalmak, iskolák tűzték ki a jin-jang megértését és megvalósítását. A könyvben még sokat fogunk róla beszélni, most kezdjük azzal, hogy megpróbáljuk megérteni a szimbólum alapjait, a teljesség megnyilvánulását.

A nyugati világban hajlamosak vagyunk a jint és a jangot egymás ellentéteként kezelni, mint a forrót és a hideget, a fiatalt és az öreget, a magasat és az alacsonyt. A keleti világban viszont a jin-jangra (és vegyétek észre, hogy kivettem a két szó közül az „és”-t), mint egymás kiegészítőire gondolnak. Igazából ezek együtt alkotják a tapasztalás teljességét. Ha belegondolsz, a forró és a hideg a két végpont a megtapasztalható hőmérsékletben. Forróság nélkül nincs hideg, és ez fordítva is igaz. Sőt, továbbmegyek, e kettő nélkül nincs kellemes meleg vagy hűvös sem.

Így van ez a vízzel is. A víz gyöngéd, mégis erőteljes. Lágy, mégis erős. Áramló, mégis mély. Ahogy az élet maga. Az élet lehet szomorú és örömteli. Csodálatos és szörnyű. Izgalmas és borzasztó. Ezek mind a teljes tapasztalás végletes értékei. Ha megállunk egy tapasztalás felénél, soha nem érjük el a csúcsát, nem érezhetjük a teljesség kiegyensúlyozottságát. De ha megtaláljuk az egyensúlyt a szélsőségek játékában, megtaláljuk a békét, a harmóniát és az enyhülést.

Szóval törekedjünk arra, hogy az összes részét megtapasztaljuk annak a valaminek, amit életnek hívunk. Nézzünk rá saját lényünk vagy emberségünk teljes ökoszisztémájára! És ne feledjük, hogy – akárcsak a víz – képesek vagyunk gyorsan és lassan is folyni. Edzhetünk keményen úgy, hogy közben gyöngédek vagyunk saját magunkhoz. Az utazást, az áramlást a teljesség és saját magunk kiteljesítése felé nem szabad félvállról venni! Teljes figyelmünket igényli a feladat. De ahogy fejlődsz, látni, és – ami még fontosabb – tapasztalni fogod a téged alkotó elemek mozgásban lévő kölcsönhatását, amelyektől te – te vagy. Ahogy apám írta egy esszében:

A kínaiak felfogása szerint az univerzumot két princípium, a jang és a jin, a pozitív és a negatív mozgatja. Úgy gondolják, hogy minden, ami létezik, legyen az élő vagy élettelen, a két erő végtelen kölcsönhatásának engedelmeskedik. Jang és jin, energia és anyag, menny és föld – ezek lényegében mind egyek, az egy és oszthatatlan egész két, egyidejűleg létező pólusa. Ez az univerzum és az örök körforgás esszenciális egységének a filozófiája, a különbségek kiegyenlítése, a mércék viszonylagossága, és mindennek az isteni értelembe, minden dolgok forrásába való visszatérése.

Most, hogy a lábujjunkat már egy kicsit beledugtuk az univerzum hatalmas medencéjébe, menjünk egy kicsit mélyebbre! Gyertek! Jó a víz…

Tartalom

Bevezetés

1. A víz

2. Az üres csésze

3. Az örök tanítvány

4. Az ellenfél

5. Eszközök

6. Az akadály

7. A zivatar

8. Az élő üresség

9. A feltartóztató ököl útja

10. Barátom

Utószó

Köszönetnyilvánítás

helikon.libricsoport.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok:
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0