A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Paolo Bacigalupi: Navola

Alfred A. Knopf, a division of Penguin Random House LLC, New York, 2024

Fordította: Sziklai István

Copyright © 2024 by Paolo Bacigalupi

All rights reserved.

Hungarian translation © Sziklai István, 2025

Hungarian edition © GABO Könyvkiadó, 2025

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Tördelő: Kozári Imre

Boritófestmény: Vass Richárd

Borítóterv: Szabó Vince

Térkép: David Lindroth, David Lindroth Inc.

ISBN 978-963-566-785-7

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Anjulának

I. RÉSZ

1. fejezet

Apám egy sárkányszemet tartott az íróasztalán. Az emberi koponyánál nagyobb gömb tejszerűvé és kristályossá vált, de még mindig valamiféle belső tűzzel égett, mintha csak életet hordozna magában. Az asztalán tartotta, az írótollak mellett, amelyekkel pergamenre rótt adósságokat írt alá, és vászonról, nyers vasról, nerugyantáról, kardamomról, selyemről és lovakról szóló kereskedelmi aláírásokat jegyzett. Azon az asztalon tartotta, ahol a hajóépítéshez és a háborúzáshoz szükséges kölcsönöket kötötte. A sárkányszem egy szági tőr és a callarino magas hivatalának aranypecsétje mellett hevert.

Apám könyvtárában kereskedelmi kódexek sorakoztak, az összes feljegyzett ígéret, amelyet távoli országokban tartott be. Szerette azt mondogatni, hogy áruval kereskedik, de még inkább ígéretekkel, és soha nem mulasztotta el begyűjteni őket. Így került a birtokába a szági ember tőre és a callarino pecsétje – hogy ígéreteket gyűjtött be.

De a sárkányszemet a távoli Zuromból vásárolta.

A sárkányszem eredetiségéhez kétség sem férhetett. Nem kerek volt, ahogy az ember gondolná; a sárkányidegek megkristályosodott indái megmaradtak – a finom szilánkok olyan élesek voltak, mint a tőr –, a szem hátuljából nyúltak ki, így az kevésbé volt gömb, inkább formált könnycseppet.

Az éles idegrostok miatt úgy festett, mintha az az égő üstökös lenne, amelyet Arragnalo a Callendra rotundájának mennyezetén látható rajzain örökített meg, és amelyet Losicciától Pagnanopolig láttak az égen, és amely most a mi emberi földünkre hullott. Úgy tűnt, a szemében maga az égi düh izzik – olyan életerő, amelyet még a halál sem tudott kioltani.

Kisgyerekkoromban apám könyvtárában nemegyszer játszottam a vadászkopómmal, és néha a szemem sarkából láttam őt: a kövületet, ami nem csont volt, az ékszert, ami nem kő.

A kopómat Lustinak hívtam, mert csak azért kelt fel, hogy velem játsszon, és soha másért. Ha a közelében voltam, csóválta a farkát, és odafutott hozzám, hogy aztán végigszaladjunk a családom palazzóján, fel és le a széles folyosókon, át az udvarokon, oszlopcsarnokokon és kerteken, fel és le a lakóterek széles lépcsőin, és körbe-körbe a tornyunk szűk csigavonalú védművein. A kiáltások és vakkantások visszhangot vertek a macskaköveken és a parkettán, lepattantak a portrékon szereplő őseim arcáról, és betöltötték a freskókkal díszített, festett mennyezetű magas termeket, ahol egykor a Regulaiok Bikája járkált.

Kettőnké volt a palota minden tere – amit olyan természetesnek vettünk, ahogy arra csak az ifjak és az ártatlanok képesek –, de amikor apám könyvtárában voltunk, mindkettőnk számára homályos okból szükségét éreztük, hogy olyan csendesen viselkedjünk, mint a Quartiere Sangróba lopni induló tolvajok.

A sárkány tiszteletet követelt, még a tudatlan gyerekektől és a fürge lábú kölyökkutyáktól is.

Noha a szem hitelességéhez semmilyen kétség nem férhetett, a pedigréjéhez annál inkább. A kalmár, akitől az apám vette, azt állította, hogy egy olyan sárkánygyíké, amely több mint egy évszázadon át tartotta rettegésben Zurom homokját és vörös szikláit, mielőtt végül egy nagy harcos gyémántból formázott pengéjével megölte.

A szemet ezután felajánlották egy kapzsi szultánnak, hogy megelőzzenek vele egy szörnyű háborút, és megmentsenek egy hercegnőt. A történet azonban ennél többről szólt: a szultán által fogva tartott hajadon ragyogó szépségéről, a kegyetlen uralkodó bujaságáról és kicsapongásairól, a szultán aljas varázslatairól, amelyekkel a harcost akarta becsapni, a hajadon láncainak diadalmas leveréséről és a harcos végső, tragikus elárulásáról. Birodalmak bukásáról. A sodródó időről és homokról. Hogy miként válnak ősi városok legendává…

Csak annyit lehetett igazolni, hogy a szemet egy hatalmas uralkodó kriptájából ásták ki – az már csak árnyalatnyi különbség, hogy ez tudományos felfedezésnek vagy egyenesen fosztogatásnak minősül-e –, mindenesetre az események olyan fordulatot vettek, aminek következtében a szem egy kereskedőkaravánhoz került, és a jeges Khim- és Karat-hágókon átvezető utakon keresztül, majd az Oceana Cerulea fehér hullámain hajózva került a mi szép városunkba, Navolába, az Amo-dialektusokat beszélő összes országot szolgáló banca mercanta dobogó szívébe, és végül apámhoz, Devonaci di Regulaihoz, aki híres volt vagyonáról és befolyásáról a La Cerulea azúrkék vizei melletti összes országban.

Bármit is mondott a kalmár a szem eredetéről, apám váltig állította, hogy a sárkány halálát nem egy hős kardja okozta, hanem valószínűleg az öregség. Ha egy kard valaha is átjárta a nagy szörnyeteg pikkelyeit, arra nem hősies csatában került sor, hanem amikor a halála után összekaszabolták. A sárkányoknak ugyanis nem árthattak emberi pengék – még a gyémántból készültek sem.

Apám mégis megvette a szemet, alku nélkül fizetett – az árral száz évre biztosította, hogy a kereskedő neve fennmaradjon –, majd az ereklyét az asztalára tette. Amikor az emberek szerződéseket akartak kötni és ígéreteket akartak tenni, a sárkányszemre eskette meg őket. Így az üzletfeleit kellőképpen figyelmeztette arra, hogy nem valami egyszerű Quadrazzo Maggi-i ezüstjegyzővel van dolguk, hanem Devonaci di Regulai da Navolával üzletelnek, és semmi sem védi meg őket, amikor apám az ígéreteinek ellenértékét követeli.

Az apámnak tehát volt sárkányszeme.

Zurom rég halott szultánjának pedig nem.

Ahogy a távoli Cheroux királyának sem.

Ahogy a mi navolai callarinónknak sem.

Valójában senki sem mondhatta magáról, hogy volt neki. Talán egy sárkánypikkely jutott valakinek. Vagy néha esetleg egy kövület, amiről azt állították, hogy egy fog. De a hatalomnak ez a félelmetes, kikristályosodott emléke, ez valami egészen más volt. A macskaszemre hajazó írisz még mindig megtartotta narancssárga színét, még ha a felszíne tejszerű is lett. Olyan belső fény ragyogott benne, amit még a halál sem oltott ki.

Valahányszor apám könyvtárában voltam, a sárkányszem mintha mindig engem figyelt volna. Úgy tűnt, minden egyes alkalommal, amikor éhesen beléptem oda, követett a tekintetével. Megijesztett, de – ha őszinte akarok lenni Amo előtt – vonzott is.

Amikor apám nem volt otthon, hanem elutazott valamelyik útjára, hogy találkozzon messzire terjedő kereskedelmi birodalmunk lekötelezettjeivel, néha belopóztam a könyvtárába, és bámultam: felszíne tejszerű csillogását, a kacsintó, macskaszerűen vágott szemben rekedt, lángoló dühöt. A szemet, ami akkora, mint az egész fejem. Ami dühösen bámulja hétköznapi emberi törekvéseinket. Ahogy adjuk-vesszük a csampagyapjú bálákat és búzászsákokat.

Megrémített.

Ugyanakkor vonzott.

És egy nap megérintettem.

2. fejezet

De talán helyesebb, ha előtte elmagyarázom, ki is az apám, és milyen befolyást élvez.

Hogy kik voltunk mi, akik a Regulai archinomót viseltük? Kik voltunk mi, hogy apám meg tudott venni egy ilyen ereklyét?

A Regulai név régi volt, egészen az Amo előtti időkig nyúlt vissza, és az idők során büszkeség tapadt hozzá. Az őseim tanúi voltak a nagy hullámnak, ami ezreket sodort el, amikor az Oceana Cerulea az óbirodalom idején lesújtott ránk haragjában. Túléltük Scuro pestisjárványait, amikor az a vidékünkön dühöngött, és a tetőkig tornyozva álltak halomban a fekete fekélyekkel borított holttestek. Mint oly sok navolai, mi is a hegyekbe menekültünk, amikor Torre Amo nagy fővárosa a khurok kezére került, és az amói birodalom darabokra hullt, hogy aztán kicsinyes hercegek, papok és rablók mind uraknak kiáltsák ki magukat, és a dicsőségért meg a területekért vívjanak háborúkat a Ceruleai-félsziget széltében-hosszában.

És mint oly sokan mások, amikor a háborúk véget értek, mi is visszatértünk szeretett tengerparti Navolánkba.

A legkorábbi időkben a Regulaiok egyszerű gyapjúkereskedők voltak, akik a hegyvidéki Romiglia falusi népeivel és pásztoraival kereskedtek, majd a gyapjút lejuttatták a vadonból, hogy aztán eladják a navolai szövőcéhnek. A későbbi nemzedékek megtanulták az abakusz és a betűk művészetét. Népünk fokozatosan lett egyre kevésbé vidéki és egyre inkább városi. A Via Lanán telepedtünk le, körülöttünk ott csattogtak a szövőszékek, a vászonfesték bűzlött, és a szövőcéhhel alkudozó mercanták szája egy percre sem állt be. Megbízottakat küldtünk a vadonba, begyűjteni a gyapjút, míg mi megtanultunk szerződéseket írni és lepecsételni, a nevünket használva zálogul. Kisebb kölcsönöket adtunk más kalmároknak, biztosítottuk őket a banditák és vadállatok ellen, és lassan ismertté váltak az ígéreteink, és hogy azoknak ereje van.

De a dédnagyapám volt az, aki a város egyik archinomójává tett minket.

– Deiamo di Regulai – mondta apám numerarija, Merio – nagyon megsértődne, amiért panaszkodsz, hogy unalmasnak találod a scriverik munkájának elvégzését.

Akkoriban még egészen fiatal voltam, nem több, mint nyolc-kilenc éves Amo fénye alatt, és az íróleckék miatt bosszankodtam. Szörnyen szerettem volna kimenni a napsütésbe Lustival, az újonnan kapott kutyakölyökkel, aminek vicces, kövér mancsa volt, a farkát pedig úgy csóválta, mint az ostort. Ehelyett be voltam zárva bankunk scrittoriumának félhomályába, ahol Merio mellett ültem, körülöttem pedig scriverik, numerarik és abacassik sercegve írtak a tollukkal vagy az abakuszaikat csattogtatták. Merio a nyelvével csettintett egyet a kézírásom láttán.

– A dédnagyapád az üzlet minden részéhez értett, és semmit sem nézett le belőle.

Elnyomtam egy ásítást.

Merio megpöccintette a fülemet.

– Figyelj oda, Davico! Minél hamarabb végzel, annál hamarabb mehetsz futkározni és játszani.

Újra a munkám fölé hajoltam. Körülöttem a felnőttek folyamatosan dolgoztak, számokat adtak az oszlopokhoz, bejegyezték az acconti segurattik be- és kifizetéseit, elolvasták és megválaszolták a leveleket, amelyek a nap folyamán jöttek-mentek. A scrittorium falai mentén tornyosultak munkájuk bizonyítékai: számlakönyvek, levelezések, szerződések, útmutatások a numerariknak a pénzváltás szabályairól és Leggus törvényeiről. Mindezek könyvekbe voltak kötve, pergamentekercsekre írva, papírhalmokba pakolva – néhány furcsa esetben még vászonrongyokra is firkálva –, majd régiók, áruk és kereskedők szerint rendezve. Mindezeket aztán vasrácsos szekrényekbe zárták, hogy megvédjék titkainkat a leendő kémektől.

Ebben az árnyékos és bűzös pergamenvilágban robotoltam egy széken térdelve, hogy kellően magas legyek, és elérjem Merio íróasztalát, miközben árgus szemmel lestem a nap múlását, a padlón átlopakodó napfényt, ahogy Amo a szekerét hajtotta az égen.

Az ablakon túl kiabálások és kiáltások, bégetések és ugatások özöne hirdette az utcák életteliségét. Szekerek csattogtak, jószágok nyögtek, kakasok kukorékoltak, pávák rikoltoztak, és kereskedők, földművesek, archinomók és vianomák beszélgetése és nevetése szűrődött felém, hívogatóan, és mindehhez érdekes szagok társultak – érett gyümölcsöké, új trágyáé, erős illatú virágoké –, de nekem egyiket sem volt szabad megnéznem.

Aznap az volt a feladatom, hogy lemásoljak egy szerződést, aminek a jelentését alig értettem. A szavak nagyok voltak, a számok még nagyobbak, a művészi kifejezések pedig elvontak és rejtett jelentésekkel megvertek. Olyan szavak voltak ezek, mint a promissorio és a fallimante. Olyan kifejezések, mint az usanza da Banca Regulai, a controllar da Navola, a cambio del giorno és a definis da Vaz. Leginkább úgy emlékszem az írásra, mint valami cseles kígyólényre, amely nem valami kellemes helyre vezetett, hanem csak tekergőzött és tekergőzött.

– A dédnagyapád megértette, hogy vállalkozásának minden elemét gyakorolni nem kötelesség, hanem megtiszteltetés. – Merio kinézett a résnyi ablakokon át a lenti utcára; mindegyik ablakot nagyon magasan vágták a falba, hogy beengedje a fényt, de egyben nagyon keskenyre is, hogy a tolvajok ne tudják átpréselni magukat rajta. – A legfáradságosabbtól a legmagasztosabbig mind az ő tiszte volt. – Elgondolkodva szívott egyet a fogán. – Tuotto lavoro degli scriveri – mondta. – Tuotto lavoro degli numerari.

Odajött, hogy átnézzen a vállam felett, és megvizsgálja, hogyan haladok.

– Deiamo írta ezt a promissoriót, amit most másolsz és új célra fordítasz. A kezed követi az övét. Képzeld csak el, Davico! A szerződés, amelyet az az ember írt, aki már régen felemelkedett Amóba, és a szavai mégis megmaradtak. Megmaradt a keze nyoma, amit három nemzedékkel korábbról nyújt feléd. A keze megérinti a tiédet…

Engem nem ragadott magával annyira a mámor, mint amennyire Meriót a gondolat, hogy halott dédnagyapám keze megérinti az enyémet. Ettől inkább megborzongtam, és a Navola alatti katakombák jutottak eszembe, ahol az ősi amóiak csontjai a plafonig halmozva hevernek a víztől csöpögő alagutakban és kriptákban, de okosabb voltam annál, hogy ezt el is áruljam.

– Kövesd a kezét, kövesd a kecses vonásokat! – szólt Merio, és a keze öntudatlanul is megmozdult, ahogy ide-oda járkált mögöttem. – Kövesd és imádd Deiamo művészetének legapróbb részleteit is! Adj hálát Amónak, hogy e pillanatban dédapád segít neked!

Tudtam, hogy e pillanatban a barátaim, Piero és Cierco a Quadrazzo Amóban vívnak fakardokkal játék csatát. Hogy e pillanatban Giovanni is velük van, és a Callendra árnyékos lépcsőjén ülve olvassa számos könyvének egyikét. Hogy e pillanatban Tono barátom lent van a dokkoknál, és ceruleai szemekre halászik. Hogy e pillanatban a konyhánkban Siana Brazzarossa épp gyömbéres és kha-fűszeres édes kekszet süt, úgy, ahogyan apám ágyastársa, Ashia szerette. És közelebb az otthonunkhoz, e pillanatban Lusti a palazzónk istállója körül szaglászott, és fájt neki, hogy magára hagytam…

– Figyelj, Davico! – Merio megint megpöccintette a fülemet. – A részletek számítanak! Deiamo messzire utazott, hogy kiterjessze a tudását. Ugyanannyira ismerte a vesunai gabonaszállító hajókat ellepő patkányokat, ahogy az itt, Navolában a vásznak szövésére szolgáló szövőszékek javításához használt fát is.

Merio a falak mentén sorakozó papírokra és könyvekre mutatott.

– Még mindig elolvashatod a leveleit, és láthatod, hogyan működött az elméje. A tudást, amit gyűjtött. Mérai nők nyakát szagolgatta, hogy megismerje a parfümök összetevőit, tevetejet ivott Bedoz sátraiban, hogy elsajátítsa a karavánosok életét. Mi az ő hagyományait folytatjuk: a levelekben, amelyeket olvasunk, a tudásban, amelyet gyűjtünk…

A saját íróasztala felé mutatott, ahol halmokban hevertek a távoli üzlettársainktól kapott vízfoltos és szakadt levelek.

– Ez az alapja mindannak, amit a családod tesz, és így tanulsz, ahogyan az apád is tanult, és előtte a nagyapád is, ahogy mindannyian sorra tanulnak a zseniális Deiamótól… Folytasd, Davico! Folytasd a másolást! Ne hagyd abba a munkádat, csak mert beszélek. Három tökéletes másolat, aztán mehetsz játszani. Egy nekünk. Egy Tosco kereskedőnek. És egy neki, hogy elvigye a vazi kirendeltségünkre, ahol Sio Tosco megkapja a vazi ezüstujjakat kölcsönbe, hogy megvehesse a lovait. Ugye tudod, hogy az ezüstöt ujjakban számolják?

Bólintottam.

– És a vaziak hogy hívják az aranyukat?

– Hüvelykujjaknak.

– És hány ujjból áll egy hüvelykujj?

– Tizenkettő.

– Jó. Folytasd a másolást! Figyelj rám, és folytasd a munkát, Davico! Ha én csinálnám, akkor már készen lenne… – Megszakította a gondolatmenetét. – Nai, Davico. A lettera di credo két t. – Az ujjával rábökött a munkámra, elkente a tintát, tönkretette a másolásomat. – Látod? Két t. A részletek fontosak. A visszafizetés napja, az ezüst súlya és a két t. Dobd el ezt a papírt! Kezdd elölről!

– Fáj a kezem – mondtam.

Most, ahogy idősebb és bölcsebb fejjel felidézem ezt, gyanítom, hogy nagyon keveset másoltam, de akkor fiatal és naiv voltam, és úgy éreztem, mintha napok óta dolgoznék. Így éreznek a gyerekek. Egy perc unalom egy óra, egy óra egy nap, egy nap pedig egy élet, és nyíltan megosztjuk az érzéseinket másokkal, mert még nem tanultuk meg a faccioscuro művészetét.

Merio hangja erre élesebbre váltott.

– Fáj a kezed?

Merio jellemzően vidám ember volt, puha és laza, mint amilyenek általában a pardiak: duci, kipirult arcú és gömbölyded pocakú, mint akik tudják, milyen a finom bor és a még finomabb sajt. De úgy látszik, eljutottam a türelmének a határára, mert felvonta a szemöldökét, és a szeme már nem csillogott.

– Ha fáj a kezed, gondolj a körülötted dolgozókra! Azokra, akik érted fáradoznak. – A körülöttünk lévő íróasztaloknál ülő scriverik felé fordult. – Fáradt valamelyikőtök? – Ujjával a legközelebbi emberre bökött. – Te, Sio Ferro, fáradt vagy? Fáj a kezed?

Sio Ferro természetesen azt felelte, hogy „Nem, maestro”, mire az összes többi scriveri elnézően rám mosolygott, és ismét a feladata fölé hajolt.

– Ezek az emberek egész nap írnak. Egész nap olvasnak – mondta Merio. – Sio Ferro a te korodban kezdte tanulni a mesterséget, és már akkor is egész nap írt. Szóval, te sem fogsz kevesebbet tenni. Ne mondd, hogy fáj a kezed!

Tudtam, hogy jobb, ha nem válaszolok, de nem örültem. Megint nekifogtam egy új lapnak, elfojtva a kétségbeesésemet a másolat miatt, ami egyetlen hibám eredményeként elveszett.

– Ai – engedett Merio, látva nyomorúságomat. – Finis. Finis.

A kezét az enyémre tette.

– Tedd le a tollad, Davico! Gyere velem! – Intett, hogy kövessem. – Ci. Ez nem büntetés. Gyere velem! Szeretnék mutatni neked valamit. Jöjj, jöjj! – Intett, hogy szálljak le a székről. – Gyere!

Merio levezetett a scrittorium széles falépcsőjén a földszintre, ahol az abacassik csattogtatták és kattogtatták bevételeinket és kiadásainkat. Átkígyóztunk az asztalaik között, és kimentünk a lármás utcára.

Közvetlenül tőlünk balra szélesre tárult családom palazzójának kapuja. Merio átvezetett a hűvös kőfolyosón, hogy aztán kilépjünk a palazzo békés, napsütötte quadra premiájába, amelyet a középen elhelyezett szökőkút csobogó vize hűsített.

Lusti azonnal kiszagolta érkezésünket, és farkcsóválva odaszaladt az istállóból. A karjaimba vettem, és ugyanolyan boldog voltam, hogy látom, mint ő, hogy kiszúrt engem. Fickándozott és reszketett az örömtől, az orrát az arcomnak nyomta, és a nyelvével végignyalt.

Arra számítottam, hogy Merio beljebb visz a palazzóba, de nem tette, hanem megállt a quadrában, és várakozóan nézett rám. Igyekeztem Lustit féken tartani, ahogy a karomban fészkelődött, és körülnéztem, próbálva megérteni, Merio miért bámul így rám.

Itt volt a három boltíves kapu, amelyek az istállóinknak otthont adó quadrába vezettek, itt voltak az udvari őrségünk szállásai az utcai fal mentén, a felső és alsó karzatokkal. Itt volt a csobogó márványkút, amely Urulát ábrázolta sellőivel és halaival, összes fedetlen keblével, amelyekből víz spriccelt. A víz nagyon kellemes és hűsítő volt, különösen egy ilyen forró napon, mint a mai. A quadra legtávolabbi falába további boltíves folyosókat vájtak, amelyek otthonunk privátabb részeihez vezettek, de Merio nem ment tovább. Ehelyett a quadra utolsó falát borító freskóra mutatott. A tömör falra, amelyen a szomszédos bankkal osztoztunk.

– Megnézted már ezt valaha?

– I-igen?

Tétován válaszoltam, bár természetesen már megnéztem. A festmény túl nagy volt ahhoz, hogy az ember ne vegye észre, több mint huszonöt lépés széles, és elég magas ahhoz, hogy csak úgy láthassam az egészet, ha messze elhátrálok, és a nyakamat nyújtogatom. Navola csatáját ábrázolta a Cheroux-ból és Meraiból érkezett betolakodók ellen, és éppoly feltűnő volt, mint Urula szökőkútja a halakkal és sellőkkel. De a szökőkút legalább arra jó volt, hogy lehűtsem benne a lábamat, és még jobb arra, hogy a locspocsozással bosszantsam Lustit. És sokkal kevésbé volt érdekes, mint a lovakkal teli istállónk a csikókkal, kancákkal és csődörökkel, a cserzett bőr kellemes illatával, a széna és a trágya édeskés szagával. Életem minden napján láttam ezt a képet, de óvatos voltam, mert csapdát orrontottam Merio kérdésében. Már olyan fiatalon is tudtam, ha valamelyik tanárom ki akar valamit hegyezni, ahogy azt is, hogy jobb, ha vigyázok, mert az a hegy szúrhat.

– Mit látsz? – tudakolta Merio.

– Navola, Pardi és Savicchi harcolnak Cheroux és Merai ellen.

– Még mit?

Küszködő tekintetem végigvándorolt az összecsapó katonákon. Messze jobbra Cheroux célpontja, városunk, Navola csillogott a napfényben, a Cascada Livia folyó torkolata és a hatalmas Oceana Cerulea találkozásánál. A számos rivális archinomo tornya a napsütésben tündökölve magasodott Navola falai fölé.

Minden navolai gyerek tudta, hogy ez szörnyű és fontos csata volt, de nem rajongtam különösebben a képért. Piero barátom, aki a nomo nobilii anciens soraiból származott, és szerette a hadtudományt, azt mondta, egy napon nagy hadvezér lesz, és olyan dicső csatákban fog harcolni, mint amilyen Navola védelme volt, de nekem nem tetszett sem az, ahogy a vér folyt a csatatéren, sem az, ahogy a Liviában úsztak a tetemek. Pompás festmény volt, de egyben gyomorforgató is.

– Nézd csak! – mondta Merio, tanári testtartást felvéve. – Nem csak a támadó Cheroux ellen harcolunk. Nézz csak ide fel, az égre! Látod, Amo hogyan hozza el isteni kegyét és pártfogását? Hogyan lovagol szekerén a védelmünkre? Amo megáldott minket, és megvéd minket, mert mi igazak vagyunk, míg Cheroux az ebek királysága. Nézd meg azt is, milyen zöld a csatatér, és milyen kék a Livia folyó vize, ahova a cheroux-iakat szorították. Ez elárulja, hogy Navolára áldást hoz a tenger, a folyón zajló kereskedelem és a termékeny földek, mindezek pedig becses zsákmányt jelentenek Cheroux-nak. És nézd, ahogy a cheroux-i betolakodó kutyák itt már pánikba esnek, beugranak a folyóba, úszni próbálnak, de megfulladnak a vértjükben. És itt… – Megpróbált felnyúlni odáig, de persze nem tudta megérinteni, amit akart, mert túl alacsony és túlságosan súlyos volt ehhez. – Itt van a családod címere, a Regulaiok Bikája, ami ott lobog a navolai sereg zászlai között.

Várakozóan nézett rám.

Én üres tekintettel bámultam vissza.

– Ci! A történelem! Több történelmet kell tanítanunk neked, Davico! – Letörölte kopasz fejéről a verejtéket. A feje búbja már rózsaszínűre váltott a meleg napon, de úgy tűnt, eltökélte, hogy oktatni fog. Magamhoz öleltem Lustit, és igyekeztem figyelni, ahogy mutogatni kezdte a különböző zászlókat és jelvényeket, amelyek közül néhányat már láttam más navolai családoknál.

– Az archinomo di Regulai nem volt mindig olyan büszke, mint ma – mondta Merio. – Dédnagyapád előtt a Regulaiok neve kalmárok neve volt, és a kereskedőket nem sűrűn tartják nagy becsben, és akkoriban biztosan nem tartották. Azokban az időkben az archinomo nobilii anciensek uralták Navolát, a régi amóiak vérségi leszármazására hivatkozva. Ők voltak azok, akiknek rangjuk, becsületük és befolyásuk volt.

– Mint Pierónak és Ciercónak.

– Igen. Mint a barátaidnak. Ők a régi nevek leszármazottai. A Di Regulai egy utcanév volt, vianoma. De itt, e pillanatban a nagyapád olyan nemesek zászlaja mellé húzta fel a lobogóját, akiknek a neve egészen az amóiakig vezethető vissza…

– Ezt tette? – szakítottam félbe.

Merio elhallgatott.

– Mit tett?

Felnéztem a hatalmas festményre, az emberekre, a lovakra, a saját zászlónkra, ami valamivel nagyobb volt a többinél, nagyapára fekete lován, Nerón, a magasba emelt kardján…

– Tényleg így volt? Valóban így történt?

– Miért kérdezed ezt?

Nem voltam benne biztos.

– Hát… mi festettük a freskót. Talán…

– Igen? – kérdezte Merio.

– Talán azért lett ilyen, hogy erősnek tüntessük fel magunkat a képen? Úgy, ahogy Archinomo Furia az ellenségeiket kiakasztatja a palazzójuk falára, addig, amíg azok el nem rohadnak és darabokra nem hullanak. Azért, hogy ezzel megijesszen másokat.

– Folytasd!

– Amikor az emberek idelátogatnak, ezt a festményt látják. Ez az első, amit látnak. Láttam, hogy nézik. És láttam, hogy suttognak egymás közt. Ez jelent nekik valamit. Talán ez üzenet nekik. Talán inkább üzenet, mint a valódi történelem.

– Ai. – Merio rám mosolygott, és megcsípte az arcom. – Amikor már azt hiszem, hogy csupa kóccal van kitömve a fejed, felsejlik apád csillogó elméje.

– Szóval, mi vezettük? – kérdeztem felbátorodva. – Részt vettünk a rohamban?

– Számít ez?

Tétováztam.

– Nem tudom.

– Akkor gondolkodj rajta! Gondolkodj erősen! Szeretsz legendás regéket olvasni. Bisi Marcel naplóit. Avvicco Utazásait. Tudom, hogy szereted a régi istenek legendáit. Igazak ezek? És számít, hogy igazak-e? Vagy csak az számít, hogy igaz érzéseket ébresztenek benned?

Nem tudtam a választ. Örültem, hogy olyan kérdést tettem fel, amivel kivívtam Merio tiszteletét, de most úgy éreztem, hogy mélyebb vizekre vezetem.

Merio elnézően mosolygott.

– Gondolkodj el rajta, Davico! Ez egy becsülendő kérdés. Egyet biztosan mondhatok: hogy a nagyapád nem volt gyáva. Destinót nem véletlenül hívták Bikának. Harcba lovagolt, és utána részt vett a békekötésben. És ami a többit illeti? Tényleg olyan fénylő és nagy volt a zászlaja? – Megvonta a vállát. – Talán egy bölcs ember azt mondaná, hogy tudjuk, a családod zászlaja most magasra emelkedik, és az ősi nevek lobogói évről évre kisebbek lesznek. De én nem ezt akarom megmutatni neked. Jöjj! Gyere ide, a festmény aljához!

Végigsétált a fal mentén, és maga után húzott, egészen balra, messze Amótól, a szemem magasságában maradva, és végül az előtérben egy dombon álló erdőbe jutottunk, ahol lovasok rejtőzködtek, sokan közülük ügyesen beolvadva a fák közé, finom és merengő árnyékalakokként.

– Mit csinálnak ezek az emberek?

– Semmit.

Merio homlokráncolását látva újra nekifutottam a kérdésnek.

– Elbújnak?

– Ez már jobb. Látod a címerpecsétet a pajzsukon?

– Ez egy farkas.

– Valóban. Egy farkas. Felismered?

Megráztam a fejem.

– Ez a Compagni Militi Lupari. Egy erős zsoldossereg. Ők Cheroux tartalékja, akiknek hátulról kellett volna szétzúzniuk minket, amikor a folyónál megtámadjuk a cheroux-iakat. Cheroux arra törekedett, hogy ide csaljon minket, hogy itt vívja az ütközetet a folyami síkon, hátát a víznek vetve, így csalogatva minket támadásra. A luparoknak a fák közül kellett volna kitörniük, és hátulról lecsapni ránk. Hogy összezúzzanak minket Cheroux üllője és a luparok kalapácsa között. De a luparok nem támadnak. Ehelyett csak figyelnek. E miatt az ember miatt.

Megkocogtatott egy fekete öltözetű árnyalakot, akinek arcvonásait csuklya rejtette el, amint az erdőben osont. Egyik kezében kést tartott, a másikban zsák aranyat, amelyből érmék ömlöttek elő. Az alakból áradt a rosszindulat.

– Ő itt Vessio. Ő volt a nagyapád stilettotoréja.

Élesen beszívtam a levegőt.

– Mint Cazzetta?

– Nagyon is olyan.

Ez volt minden, amit tudnom kellett.

– Nem kedvelem őt.

Merio felnevetett, meglepett, ugató nevetéssel. Összeborzolta a hajamat.

– Én sem, Davico! Én sem! – Tovább kuncogott, aztán elkomolyodott. – De azt is tudnod kell, hogy Cazzetta abszolút hűséges az apádhoz, és egy hűséges tőrforgató többet ér, mint a súlya aranyban, bármennyire is kellemetlen alak.

Kételkedve bólintottam; nem győzött meg.

Cazzetta titokzatos megbízatásokat intézett, jött és ment; a rosszindulatú alak a nappal vagy az éjszaka bármely órájában megjelenhetett, és az Avinciius névre hallgató, tizenhét marok magas, vad dühtől fűtött, fekete jószágon vágtatott be a palazzónkba. Cazzetta ilyenkor lepattant a nyeregből, odadobta a gyeplőt az egyik őrnek, és elindult, hogy megkeresse apámat. Láttam, amikor berontott apám fürdőjébe, szétszórva a fürdőző lányokat és a szolgákat. Láttam, ahogy öles léptekkel érkezett meg a callarinoünnepség közepén, izzadtan, a lovaglástól büdösen, komor jelenlétével megzavarva a zenét és a beszélgetést. És valahányszor Cazzetta megjelent, apám azonnal bezárkózott vele. Aztán Cazzetta újra eltűnt, gyakran még aznap éjjel, mint a füst, amit ugyanaz a rossz szél sodort el, ami előhozta.

De még rosszabb volt, ha maradt.

Cazzetta szeretett kegyetlen játékokat játszani, és én voltam a kedvenc célpontja. Kényszerített, hogy próbára tegyem a gyorsaságomat a piros pacsiban, amit szeretett, és az ütéseitől elzsibbadt a kézfejem. Meglepetésszerűen bukkant elő az árnyékból, és az ingujjába rejtett stilettójával fenyegetett, vagy azzal, amelyiket a csizmájában tartotta, vagy azokkal a kis döfőtőrökkel, amelyeket merev, magas gallérjába dugott. Úgy jelent meg, mint valami gonosz fata, kilépve az egyik oszlop mögül vagy előbukkanva valamelyik árnyékos boltív alól, és ilyenkor mindig elkapott, és a nyakamhoz nyomta az acélt, majd figyelmeztetett, hogy di Regulai vagyok, és résen kell lennem.

De számomra a legrosszabb az volt, amikor Cazzetta egy fehér galambot hozott nekem kalitkában ajándékba. Odaadta a ketrecbe zárt galambot, aztán felmutatott egy kis arany hüvelykujjgyűrűt, rajta piros drágakővel. Felpattintotta, és alóla egy kis tű bukkant fel. Benyúlt a ketrecbe és megszúrta a galambot, mire az állat azonnal összeesett, vergődött egy darabig, majd a méreg végzett vele.

Ezután nekem adta a gyűrűt, és arra kért, hogy vigyázzak vele. A gyűrű volt az ajándék. Nem a galamb.

Cazzetta nem volt kedves ember, és nem is volt jó ember, és emiatt kerültem.

Most pedig rábámultam erre a másik tőrforgatóra, Vessióra, aki az erdőben ólálkodott a stilettójával és arannyal teli zsákjával.

Merio most megszólalt:

– Ezt a csatát nem a nyílt síkon, hanem az erdő árnyékában nyertük meg. Nem kardcsattogással, hanem tollsercegéssel. Azért nyertük meg, mert a családod ígéretei híresek voltak az erejükről. Ami olyan hideg és változatlan, mint a Cielofrigo jege.

Mindketten a festményt néztük. Én, a kisfiú, próbáltam megérteni. Merio, a numerari, talán azon gondolkodott, hogy milyen gyorsan számolta volna meg a luparok hűségének megvásárlásához szükséges aranyat.

– De hol van dédnagyapa? – kérdeztem végül. – Azt mondtad, hogy mesélsz nekem Deiamóról. De ez a festmény a nagyapámról, a Bikáról szól.

– Ugyan, hiszen ez az egész a dédnagyapád műve!

Merio hátralépett, és a teljes festményre mutatott.

– Az ő fürge elméje, vasnál is szilárdabb ígéretei és szerződései pont olyanok, mint amilyeneket te másolsz. Nézz fel! Nézz, egészen az égig! Látod, ahogy Amo istenünk tüzes szekerén átlovagol a felhőkön, hogy Navoláért harcoljon? Most nézd meg, ki áll mellette a szekerén, ki az a szárnyas vincii ott. Nézd a büszke orrát, a mélyen ülő szempárt…

– Deiamo?

Most, hogy Merio megmutatta, felismertem őt más portrékról. A festő még az íróasztalnál végzett hosszú munkától meggörnyedt testét is megörökítette, bár ezen a festményen szárnyas volt, és hatalmas, és fénylő villámot hajított.

– Deiamo – lehelte Merio. – Valóban. A Bika kardot emel, és a csatába rohan, de az apja az, aki tűzvillámokat hajigál, és Amo jobbján áll. Képzeld csak el! A Bika rendelte meg ezt a festményt, és mégis a legnagyobb istennel teszi egyenlővé az apját.

Merio arckifejezésére huncutság telepedett.

– És elmondhatom neked, hogy Garagazzo emiatt ezt a festményt szinte istenkáromlásnak tartja.

– Tényleg?

Merio rám kacsintott.

– Hát persze! Figyeld meg, ha legközelebb idelátogat! Nézd meg, hogyan lilul el a mi kanonokpapunk arca! És Deiamo mégis ott áll, mert a családod úgy akarja.

Leguggolt előttem.

– Soha ne felejtsd el ezt, Davico! A családod valódi hatalma az ígéretek megszeghetetlen erejéből és dédapád tollának fáradságos munkájából ered. Ez mindennek az alapja. – Mosolyogva megveregette a vállamat.

– Most pedig menj és játssz! Holnap majd tökéletesen lemásolod azt a szerződést, ahogy egykor Deiamo tette.

Deiamo félhomályos, kétszobás lakásban született a Quartiere Lanában, körülötte szövőszékek kattogtak, kalmárok, ezüstjegyzők és cartalitigek nyüzsögtek és kiabáltak, majd élete végén egy jókora palazzóban töltötte napjait, selyembe öltözve, a város legnagyobb nevei társaságában. És noha pompa vette körül, amikor meghalt, a szívében vianoma maradt, és mindig törődött az utca emberével.

Deiamo volt az, aki az első oszlopos, fedett sétányokat adományozta Navola városának, árnyékot biztosítva a vianomáknak a nyári hőség idején és menedéket nyújtva az esős évszak zivatarai elől, és ő volt az, aki először fizetett munkásoknak azért, hogy ássák ki és javítsák meg a város alatti, ősi amói csatornákat, és így a szennyvizet ki lehessen mosni a Vászonnegyedből, és ezáltal minden ember, a legmagasabb rendűtől a legalacsonyabbig, szennymentes utcákon járhasson.

Amikor a dicsőségre áhítozás eluralkodott Navola archinomóin, és minden nagy név háborút követelt Vesuna ellen, Deiamo volt az, aki felemelte szavát, és tiltakozott. Kiállt a Callendra közepére, és arra figyelmeztetett, hogy ez ostobaság, és emiatt betéteket és számlákat veszített. Ám amikor mégis háborúba indultunk, és a vianomáink ezrével haltak meg a vesunai mocsarakban, nyilakkal teletűzdelve és a sárba fúlva, Deiamo volt az, aki kolostori árvaházat épített az apjukat vesztett gyerekeknek. A Contessa Amovinci kolostor a mai napig áll, és palazzónk karzatán, ahol őseink láthatóak, Deiamót a kolostor lépcsőjén ülve ábrázolták, körülvéve az általa megóvott gyermekekkel.

Deiamót Destino követte, akit Bikának hívtak, és aki oly nagy szerepet játszott Navola sikeres megvédésében Cheroux ellen. Destinót a portréja lován, Nerón ülve ábrázolta, fekete szakállába már ősz szálak vegyültek, sötét szeme parázslott, pengéjét kivonva, csapásra készen tartotta.

Destino érmével és vassal, gyapjú- és lenvászonnal, páncéllal és fegyverrel, búzával, árpával és rizzsel kereskedett. Állandó kirendeltségeket hozott létre olyan távoli városokban, mint Villion és Bis, Hergard, Neft és Sottodun, és gondosan megválogatta az üzlettársait, akik a mi nevünkben vezették ezeket a vállalkozásokat. Destino volt az, aki a Banca Regulait a régi Vászonnegyedből egy nagyszerű új palazzóba költöztette, és ő volt az, aki először foglalt helyet a Callendrában mint archinomo.

Destino nemcsak harcos volt, és nem is csak kereskedő, hanem a művészet és a természet szerelmese is. Ő fogadta fel a zseniális Arragnalót, hogy tervezze és építse meg a Quadrazzo Amóban található, csodálatos Catredanto Maggiorét, ahol a nevet viselő navolaiak mind imádkoztak, és ő volt az, aki a várost övező szoborkerteket adományozta, hogy az egész nép élvezhesse őket.

Végül pedig ott volt az apám, Devonaci di Regulai.

Apám nem volt olyan kedves, mint Deiamo, és nem volt olyan bátor, mint Destino, bár mindkét vonás megtalálható volt a jellemében. Ő egészen más volt; szinte túlvilági értelemmel ruházták fel. Azt mesélték, hogy már kétéves kora előtt elkezdett számolni az abakuszon, és hároméves korában már az ősi amói nyelven írt.

Zseniális, éles eszű, jó megfigyelő, fáradhatatlan, hajlíthatatlan és félelmet nem ismerő. Mindezeket a jellemzéseket hallottam már róla, és még többet is. Hallottam őket az utcai vianomáktól és azoktól, akik a palazzónkban őt szolgálták – és mindannyian tisztelettel szóltak róla.

Apám kiterjesztette a Regulai Bankházat azoknak a vidékeknek a legtávolabbi szegleteibe is, ahol az amo nyelv dialektusait beszélték, sőt még azon túl is. Királyok és hercegek könyörögtek, hogy az asztalunknál vacsorázhassanak. Apám volt az, aki meggyőzte Madrasalvót, hogy térjen vissza remeteségéből, és fejezze be a catredantóra kapott megbízást, amikor Arragnalót megmérgezte saját tanonca – aki egyben a szeretője is volt. Madrasalvo a saját kezével festette a catredanto kerengőit és kupoláit, és senki mást nem engedett oda – ez tíz évig tartott, és ez lett a legkiválóbb munkája.

Apám etette a vianomákat, amikor Scuro himlője lesújtott a földműveseinkre a szántókon, és minden termésük odalett, ő szervezte meg a mi költségünkön, hogy a Khur Birodalomból nagy hajók búzával megrakodva érkezzenek Navolába, a hajóskapitányokat pedig megfélemlítette, így azok kikötöttek a kórtól sújtott dokkjainknál, és ellátták a népünket; azzal fenyegetőzött, hogy különben nem kereskedünk velük a jövőben. Apám a kórtól sújtott városban maradt, amikor a többi archinomo elmenekült, noha a kék virágzás elragadta a feleségét, édesanyámat. Szentélyt emelt neki a Catredanto Amóban, amely a mai napig ott található.

Nevünk összefonódott magának Navolának a csontjaival; az elődeim hatottak a város építészetére, kanyargós utcáira és árnyas kertjeire, amelyek közül számos őseink unokatestvéreiről, testvéreiről, fivéreiről, fiairól és lányairól kapta nevét. Via Gianna. Via Andretta. Giardina Stefana. Nemzedékek óta gyarapítottuk nevünket és befolyásunkat.

Fiatalkoromban a banca mercanta és a Regulai név szinte egy és ugyanazt jelentette. A Regulai archinomo tisztán csengett a tenger túlpartján is, a horog alakú Ceruleai-félsziget széltében-hosszában, a sivatagokon és a sztyeppéken túl, Zuromban, Chatban és Ximben. Átszelte a Cielofrigo fagyos magaslatait egészen az északi, szőrös barbárokig. Megbízottjaink és meghatalmazottjaink kölcsönöket adtak, vettek és azokkal kereskedtek, hajókat és portékákat biztosítottak, uralkodók után kémkedtek, bányákat vásároltak, városokat árultak, és apám trónolt mindezek felett.

De ki is volt valójában az apám?

Azt hiszem, nehéz kiismerni valakit úgy igazán, a szíve mélyén. Amit én láttam belőle, az más volt, mint amit a Quartiere Lana-i ezüstjegyző látott benne, amit az ágyastársa, Ashia látott benne, vagy amit a mi navolai callarinónk látott benne.

Nem tudok a többiek nevében nyilatkozni. Csak annyit mondhatok, hogy az én szememben kemény ember volt, kérlelhetetlen az üzleti életben, aki sosem szegi meg az ígéreteit, de hozzám kedves volt, és én nagyon szerettem.

Azt is mondhatnám, hogy bár erős volt, nem sújtott le mások fejére és vállára botja erejével. Sokat törődött mások büszkeségének megőrzésével, ezért inkább az udvarias egyetértést részesítette előnyben, mint a hatalom nyílt kimutatását. Sok ember ígéretének volt a birtokában, de nem igyekezett a csizmájával besározni az orcájukat, még akkor sem, amikor begyűjtötte az esküjüket. Sfaccio, így hívták a navolai tolvajnyelvben – bemocskolni az arcot –, és apám nem lelte örömét az efféle aljasságokban. Nem az a fajta volt, aki ok nélkül sfaccirére kényszerített volna bárkit is, még akkor sem, ha a kicsinyesség bosszantotta.

Így például gyermekkorom azon napjaiban a callarino gyakran járt a palazzóba a város ügyei miatt. Más városokkal ellentétben Navolának nem volt hercege vagy királya, aki uralkodott volna rajtunk. Ehelyett volt a callarinónk, akit az archinomók választottak meg, a mesterségeink és szakmáink céhes képviselőivel közösen: a kőművesek, a téglaégetők, a gyapjúszedők, a szövők céhe, a vasművesek céhe, a szerzetesek vezetői, és természetesen a kerületi választottak, akik a város különböző negyedeit és az ott lakó vianomákat képviselték. Száz férfi és néha néhány nő volt megbízva a város ügyeinek irányításával, ami inkább volt köztársaság, mint monarchia, a callarinónkkal az élen.

Navola akkoriban civilizált volt. Teljesen különböztünk a brutális Gevazzoa fejedelemségtől, amelyet a borraghai nép uralt vérbosszúikkal és bosszúálló intrikákkal. Bölcsebbek voltunk, mint a meggondolatlan háborúkat indító Cheroux és királya, a kapzsi Andreton. És elégedettebbek és civilizáltabbak voltunk, mint Merai földje, a maga parljával, aki nyugtalanul ült a Vörös Városban, és örökké lázongó rokonai megfékezésén fáradozott. Navolában a Százak választották a callarinót magas hivatalába, és az ő útmutatásukkal ez a férfi bölcsen és jól uralkodott. Borsini Amoforze Corsót, Navola nagy callarinóját sokan választották meg, ő pedig engedelmeskedett a városnak, és mindenki érdekeit szem előtt tartotta.

Vagy legalábbis ezt hirdették a tudósok, a papok és a diplomaták.

Mostanában gyakran csak az figyelmeztetett a callarino érkeztére, amikor apám numerarija, Merio figyelmeztetően megköszörülte a torkát, mert a callarino szeretett bejelentés nélkül jönni. A callarino nem olyasfajta, aki türelmesen várakozik, és nem is szokta becses idejét másokra pazarolni. Merio megköszörülte a torkát, és a callarino kisvártatva úgy törtetett be a könyvtárba, mintha az övé lenne, vörös-arany hivatali köntösében pompázva, és úgy páváskodott, mintha az ő neve lenne Amo koronájára írva.

És hogy mi volt erre a válasz?

Apám egyszerűen csak felnézett az írásból, megkérte a callarinót, hogy üljön le, mintha csak várva várt és kedves vendég lenne, majd intett Meriónak, hogy hozzon édes teát és kesernyés sajtot.

Ilyen volt az apám. Szelíd, mert hatalma volt.

És ilyen volt a callarino, mert neki nem volt.

Aztán a callarino – anélkül, hogy kérte volna – a kifinomult udvariasság táncát lejtve engedélyt kért, hogy használhassa a saját pecsétjét, amely apám asztalán hevert, és apám – anélkül, hogy beleegyezett volna – engedélyezte a használatát.

A callarino mondhatná:

– Sivizza hadvezér szerint a Lupari-gárda fegyverei tompák.

Erre apám azt felelné:

– Ezt a navolai fegyvereket övező büszkeség nem tűrheti. Hűséges védelmezőinket is meg kell védeni. Hús jár nekik az erejükért, a legélesebb és legerősebb fegyverek a mesterségükért, akik pedig házasok… azoknak egy arany navisoli az elismerésünkért. A hadvezér és Farkasai soha ne érezzék úgy, hogy a város nem hálás a védelmükért.

És akkor és ott a callarino megírna egy ígérvényt Callendra archinomóinak – akik közül apám sokak ígéretét begyűjtötte, és akiknek apám is megjelölte az arcát –, és a callarino lepecsételné, amiből vörös tinta csöpögne, azzal a hatalommal kenve össze az engedélyt, amivel nem rendelkezett, és pontosan azt az összeget javasolná, amit apám javasolt, és a callendra Száz Neve azután szavazna és elfogadná a javaslatot, majd apám és a város többi archinomója kifizetné a katonáink készenlétben tartásához szükséges adót.

Vagy pedig a callarino azt mondaná:

– A borraghaiak követet küldtek, aki kereskedést ajánl Navolának. – Erre apám a homlokát ráncolná, és azt mondaná:

– De vajon tényleg megbízunk Archinomo Borraghában? Gevazzoa olyan rút város. A populo Borragha pedig alantas nép. A csizmádhoz érintenék az arcukat, aztán stilettót döfnének a bordáid közé, amikor felállnak, hogy kezet csókoljanak neked. – Ekkor olyan arcot vágott, mintha silány borból ivott volna, talán a hírhedten zavaros, átlátszatlan és seprős gevazzoai borok egyikéből.

Ebben az esetben a callarino ejtené a témát, és áttérne másra, tudván, nincs felhatalmazása arra, hogy tovább foglalkozzon Archinomo Borraghával.

Vagy pedig a callarino azt mondaná:

– A cheroux-i király húsz tudóst kíván küldeni, hogy lemásolják az egyetem levéltárát és amit az rejt a banca mercantáról, a litigikről és a numismaticáról, és szeretné rájuk elcserélni az architectura és az ősi amóiak szövegeit.

Amire apám azt mondaná:

– A tudomány minden királyságot felvirágoztat, ami részesül belőle, de még inkább azt, ami adja. Jöjjenek hát Cheroux tudósai, és a luparok szavatolják sértetlen áthaladásukat, de előbb keressen fel minket Andreton fia, és esküdjön meg a sárkányszememre, hogy soha többé nem támasztanak vérségi igényt jó szomszédjainkkal szemben Pardiban.

Mindezt végignézném, és később Merio halkan elmagyarázná, hogy amióta a nagyapám miatt a luparok átálltak a Cheroux elleni háborúban, azóta Navola páncélos öklévé váltak – ők kizárólag a mi katonáink, akiket jól megfizetnek, hogy védjék az érdekeinket. De a szívük mélyén zsoldosok voltak. Azért jöttek hozzánk, mert mi több pénzt fizettünk nekik.

Mi lesz, ha kapnak egy másik ajánlatot? Mi van, ha ez arra sarkallná őket, hogy ismét átálljanak? Mi lenne akkor?

Navola archinomói busás zsoldot adtak, ami a legjobbakat vonzotta Amo földjeiről. De ezek a fizetett kardforgatók háromszor olyan értékesek voltak, ha Navolában feleséget vettek maguknak, és új Farkasokat nemzettek a városnak – mert akkor nemcsak a mi pénzünk napjai és holdjai, hanem a vérük is kötötte őket Navolához. Ezért adta apám a navolai napokat, a navisolikat, az aranyainkat azoknak, akik családot alapítottak. Arra törekedett, hogy a Compagni Militi Luparit a városhoz, fennmaradásukat Navolához kösse. Ezzel arra ösztönözte a Farkasokat, hogy ne csak a zsoldért harcoljanak, hanem saját nevük és vérvonaluk fennmaradásáért is – hogy maguk is navolaiak legyenek.

Ennyire bölcs volt az apám.

– De miért kell Cheroux hercegének idejönnie, és a sárkányszemre esküt tennie? – kérdeztem.

Merio megtáncoltatta a szemöldökét.

– Mert ha esküt teszel a dracchus szemére, akkor kötődsz hozzá, és az hamuvá éget, ha hamisan játszol. Egy sárkány egyenesen a lelkedbe lát.

– Tényleg?

Akkoriban nagyon elámultam ezen, és nagyon megijedtem. Majdnem annyira féltem, mint amikor Cazzetta volt itt.

Merio megborzolta a hajamat, és nevetett.

– Ai, Davico, te túlságosan hiszékeny vagy. Hogyan fogunk megtanítani téged, ifjú hercegfi, hogy elrejtsd azt a nyílt arcodat? – Felsóhajtott. – Nem, nem éget hamuvá, és nem, nem lát bele a lelkedbe. De még így is roppant rémisztő megérinteni azt, ami minden embernél nagyobb volt, és ha az ember egy ilyen ereklyére esküszik, azt a csontjaiban érzi… – Megborzongott. – Mélyen legbelül érzi. A szimbólum és a rítus éppúgy része az ember ígéretének, mint a pénze és a gyapjújának a biztosítéka, és hogy az arcát nem illették-e mások csizmái. Amikor az ember megérinti a sárkányszemet, az apád figyeli, hogy lássa, megremeg-e, tétovázik-e. Hogy egy kicsit belelásson a lelkébe.

Merio komoly képpel megérintette a szeme sarkát.

– Nem a sárkány az, aki belelát, Davico. Hanem az apád.

Ez nagyon imponált nekem.

A navolaiak olyan csavarosak, mint asszonyaik hajfonatai.

SZÓLÁSMONDÁS,
AMELYET A BISI MARCEL VILLOU JEGYZETT FEL

3. fejezet

– A fejét akarom! Azt akarom, hogy tépjék szét azt az ágyba vizelőt, és a fejét karón akarom látni a Callendra előtt!

A callarino azonnal felcsattant, ahogy berontott apám könyvtárának ajtaján.

Közben megnőttem, ha nem is magasra, de legalább elég nagyra ahhoz, hogy ne kelljen a lábamat magam alá húzva ülnöm az íróasztalnál, és az eltelt időben Merio oktatását apámé váltotta fel. Manapság már gyakran elvárta tőlem, hogy mellette üljek, amikor a könyvtárban dolgozik – hogy parlobanco üljek, ahogy mi mondjuk.

A parlobanco régi kifejezés volt, még azokból az időkből, amikor minden tárgyalást egymással szemközt ülve folytattak egy durván faragott deszka két oldalán, amelyet telepakoltak sajtokkal, két csésze forró és édes teával, valamint pácolt hússzeletekkel. Szorult helyzetben bármilyen deszka megtette, vagy akár egy kidőlt fa törzsének darabja, de még egy háromlábú zsámoly is, ha úgy alakult. Amíg a két tárgyaló fél között volt egy kis fa és némi étel, addig Leggus ege alatt minden rendben volt.

Mindenesetre, amikor a callarino berontott, éppen azt a levelezést tanulmányoztam, amelyet apám azért adott, hogy beszélgethessek vele, hogy lássam, hogyan forog az esze kereke, és jobban megtanuljam, miként alakítja kereskedelmünket. Élveztem ezeket a furcsa leveleket, élveztem a kandallóban forrón pattogó tüzet, élveztem a lábamnál heverő Lusti halk horkolását, és apám szívélyes társaságát, miközben a fagyos téli eső az ablakokon dobolt. A levelek víz- és tintafoltosak voltak, mert nehéz utat jártak be, de idebent minden meleg és meghitt volt, amíg a könyvtár ajtaja ki nem csapódott, magával hozva a hideg, nyirkos szelet és a callarino fortyogó dühét.

– Azt akarom, hogy kutyák falják fel a beleit, és azt akarom, hogy a többi pissioletto barátja is lássa!

Elfojtottam a késztetést, hogy apám íróasztala alá bújjak, ahol Lusti – kutyám hirtelen több mint kellően felvillanyozódott – már el is tűnt. Menekülési kísérlete annál is inkább komikus volt, mivel az évek során jócskán megnőtt, és most hosszú lábai és karcsú teste minden irányban kilógott az íróasztal alól. Már nem az a pufók kölyökkutya volt, mint egykor.

A callarino elhaladtában odadobta Meriónak vizes téli köpenyét, és egyenesen a kandalló felé vette az irányt. Merio bosszúsan felhúzott szemöldökkel nézett apámra, amiért őt modortalanul fogasnak használják, de apám békítő mozdulatot tett, és intett, hogy Merio távozzon, és vigye magával a callarino csöpögő köpenyét. Én ezt jelzésnek vettem, hogy jobb, ha én is megyek, de amikor fel akartam állni, apám a kezét az enyémre tette, nyugalomra intve, és a tekintetéből megértettem, hogy maradnom és hallgatnom kell.

– Borsini – szólalt meg az apám. – Ugyan már! Gondolom, valaki akadályt gördített a hivatalod útjába, igaz?

A callarino a tűz felé nyújtotta mindkét kezét, mit sem sejtve mindarról, ami mögötte történt, és összedörzsölte ujjait a melegben.

– La Cerulea lehelete ma tele van jéggel. A hideg futkározik a csontjaimban.

Apám rám kacsintott.

– A véred nem elég forró, hogy felmelegítsen?

A callarino hátsójával fordult a tűz felé, és grimaszt vágva nézett apámra.

– Szeretsz viccelődni. De nem mosolyogsz, amikor Tomas di Balcosi egy tányér szarral kínál.

– Balcosi? Tényleg?

– Kételkedsz bennem?

– Annyi ellenséged van, hogy már nehezen tudom számontartani őket.

– Örülök, hogy ez szórakoztat. – A callarino ismét a tűz felé fordult. – Ez az ember egy áspiskígyó az ágyamban. – A lángokba bámult, amitől az arca narancssárga lett, mint Scuro egyik démonáé. – Széttépetem a Quadrazzo Amóban, hogy minden nomo nobilii anciens barátja láthassa és tanulhasson belőle.

– Gondoltál már valami kevésbé feltűnőre?

– Nem égethetem el elevenen. A fa túl nedves ebben az évszakban. Nai. Legyen akkor lefejezés. Vére mindenfelé beborítja a quadrazzo köveit, a felesége zokogni fog, a lányai pedig kegyelemért könyörögnek.

Ez az elképzelt bosszú felmelegítette, és a callarino lecsüccsent apámmal szemben egy székre. Körbepillantott a könyvtárban.

– Hol van az a numerarid? A sajtos.

– Neki adtad oda a köpenyedet.

– Tényleg? És hoz teát?

– Biztos vagyok benne, hogy értesítette a konyhát az érkezésedről – mondta apám fanyarul.

– Kikölcsönözhetnéd nekem Cazzetta szolgálatait – jelentette ki a callarino.

– Hogy teát hozzon?

– Ne tréfálj! Azt mondtad, valami kevésbé feltűnőt szeretnél. Cazzetta tudna a legcsendesebben elbánni Balcosival. Egy stilettóval. Valamelyik sikátorban. Vagy egy csepp serpiixisszel az italába…

Apám éles pillantást vetett a callarinóra.

– Rossz így elhalálozni. És vért hányni aligha csendes megoldás. – Felemelte a kezét, hogy megelőzze a callarinót. – Mindenesetre Cazzetta jelenleg nincs itt. Távoli megbízásokat teljesít.

A callarino csalódottan lebiggyesztette az ajkát, amiért nem irányíthatja Cazzetta kíméletlen figyelmét Balcosira. Újra körülnézett a könyvtárban.

– A numerarid hoz majd sajtot is a tea mellé?

– Merio jól tudja, mit szeretsz. Van érzéke a részletekhez.

– Akkor szakácsnak kellene lennie, nem numerarinak. Ki hallott már valaha is pardi numerariról? Egy numerari navolai kellene hogy legyen. Hiszen a pardiak a birkáikat is alig tudják megszámolni.

– Merio nagyon jó abban, amit csinál.

– Soha nem fogadnék fel egy pardiföldit. Az olyan lenne, mintha egy borraghaira bíznád, hogy megvédjen. – A callarino tekintete rám esett, ahogy apám mellett ültem. – Ai! Davico! Nem is ismertelek meg. Scriverinek néztelek, ahogy ott ültél az íróasztalnál. Egészen felnőttél!

– Amo áldjon meg, Patro Corso! – Azt a hivatalos üdvözlést használtam, amit apám ágyastársa, Ashia szerint a fontos emberek esetén használnom kellene, de a callarino csak legyintett.

– Patro? Patrónak szólítasz, mint valami idegent? Ci! Nem kell velem ezt a hivatalos nyelvezetet használnod. Hívj bácsikádnak! Szólíts Siónak! Hívj az öreg Borsininek, és ennyi. Hiszen majdnem egy család vagyunk. Nincs szükség formaságokra.

Megrökönyödve apámra néztem, de ő nem adott útmutatást, így tiszteletteljesen fejet hajtottam, és ragaszkodtam Ashia utasításaihoz.

– Igen, patro. Köszönöm, patro.

A callarino mosolya szélesebb lett.

– Ai! Jó fiú vagy. – Kinyújtotta a kezét, és megsimogatta a hajamat. – Jó, tisztelettudó fiú. És úgy megnőttél, mint a fű, mióta utoljára láttalak. – Közelebbről is szemügyre vett. – És napról napra jobban hasonlítasz az apádra. – Akire most rákacsintott. – És mindig jó látni a megerősítést, hogy egy kölyök a tiéd, veri e vero? – Hátradőlt ültében. – A szolgáim éjjel-nappal vigyáznak az új feleségemre. Amíg nem esik teherbe, nem veszítem szem elől.

– Biztosra veszem, hogy a hitvesed áldottnak tekinti e figyelmet.

– Áldott vagy sem, nem hagyom, hogy felszarvazzanak, mint az a bohóc Pazziano. – A callarino elkomorult. – Legalábbis nem újra.

– Biztos vagyok benne, hogy ezt te tudod a legjobban.

Nem teljesen értettem a szavaik jelentését, de valami kellemetlen érzés öntött el. Nem tudtam hová tenni, mégis olyan voltam, mint a kutya, amely nem érti ugyan az emberi beszéd szavait, mégis feszültséget szimatol a levegőben.

Annak dacára, hogy nem tudtam a férfiak és nők eme dolgairól, valóban megnőttem, bár közel sem annyira, mint amennyire a callarino utalt. Majdnem tizenkét évemmel Amo fénye alatt valahol a gyermekkor napnyugtája és a férfias felelősségvállalás pirkadata között álltam.

– Mit bízott rád az apád? – kérdezte a callarino.

– Hekkati leveleket – válaszolt helyettem apám. – Van egy új hadúr.

– Mindig van ott egy új hadúr. Úgy ölik őket, ahogy a borraghaiak a barátaikat. Egy új hadúr, egy új, imádandó isten, új rabszolgaáradat a szenvedés kufárainak és a Furia család vagyonának gyarapításához. – Szemöldökét összevonva nézett rám. – Nos? Mit tudtál meg Hekkatból, ifjú Davico?

Apám bátorító bólintására így feleltem:

– A hadúr nem szereti a macskákat. Nem fürdik, és nem szereti a macskákat.

– Macskák és fürdők! – nevetett fel a callarino. – Mindig is tudtam, hogy a birodalmad furcsa bölcsességre épül, Devonaci. De a macskák és a fürdőzés újdonság. Jó dal lenne egy színdarabhoz. „Macskák és fürdők.” „Gatti e Bagni.” Valami, ami jól menne a „Terzi Abacassi, Senzi Gattimensi”-hez. Megbízhatnád Maestro Zuzzót, hogy írja meg.

Apám nem viszonozta a mosolyt.

– Mondd el neki a többit is, Davico! Mit tudtál meg?

– Hogy ott pestis van – feleltem. – A hadúr megölette az összes macskát, és most nagy járvány tombol.

– Ááá! – A callarino szeme kitágult. – Na, ez aztán a dal!

Felbátorodva folytattam:

– A selyem megdrágul. És a lovak is. És Kazn rejtőzködik. A tengeri kapitányok most már nem hajlandók kikötni Hekkatban. A kereskedelemnek Chaton át kell folynia, ahol viszont útonállók vannak. És a hadúr ugyanezt tette Tizakanddal és Samaával is, így az az útvonal is le van zárva. Már most árut vásárolunk a kalmároktól, akik félnek megtenni az utat, és több őrt fogadunk fel az oázisföldeken áthaladó karavánoknak, miközben várjuk, hogy a pestis elvonuljon.

Ez utóbbit valójában nem tudtam, de apám elmagyarázta, amikor megmutatta nekem a térképet, amelyen a távoli Ximmel folytatott kereskedelemhez rendelkezésre álló kevés útvonal volt feltüntetve. Azt is elmagyarázta, hogy át kell gondolnunk a kalmárok védelmére és költségeikre tett ígéreteinket, és valóban, hekkati üzlettársaink valószínűleg már elmenekültek a pestis elől a bank ezüstjével. Meglátjuk majd, hogy eljönnek-e hozzánk, vagy eltűnnek, vagy a hadúr esetleg már megölte és kirabolta őket, vagy hogy a kór dacára még mindig megvan-e a fiókunk. Mindez most egy macskáktól rettegő hadúr miatt forgott kockán.

– Ez igazán hasznos tudás – mondta a callarino. – Jó, hogy az apád megtanít a neveddel járó bölcsességre.

– Hosszú út áll még előtte – jegyezte meg apám.

– Ci. – A callarino csak legyintett apám szavai hallatán. – A fiad már ír-olvas, használja az abakuszt, most pedig eltanulja azt a készségedet, hogy a legapróbb részleteket is ki tudja fürkészni a legtávolabbi helyekről. – A callarino oktatóan intett felém az ujjával. – Ne hagyd, hogy apád nagy elvárásai elvegyék a kedved, Davico! Ha az én fiam lennél, máris nyernél. A legidősebb fiam haszontalan fráter. Bort vedel, ostoba vendetták miatt párbajozik, és kerüli az egyetemi előadásokat. Túlságosan elnéző voltam vele fiatal korában, és most a felnőtt férfi testében egy gyerek lakozik. Egy szempillantás alatt elcserélném rád.

– A gyerekek mindig bonyolultak – vélekedett apám.

– Neked is kellene még egy. Szándékomban áll húszat nemzeni, ha képes leszek rá. Kell valaki, akinek jobb feje van, mint Rafiellónak.

– Azt hiszem, beérem ennyivel – mondta apám.

– Ci. Te di Regulai vagy. Gyönyörű feleségekből álló háremet érdemelsz, meg egy sereg gyereket, akik mind olyan jók, mint Davico. Ashia remek társ, de ez még nem ok arra, hogy ne vegyél magadnak új feleséget. Tartsd meg őt ágyasnak! Még néhány fiú jót tenne neked.

– Hacsak nem olyanok, mint Rafiello.

A callarino savanyú képet vágott.

– Ezért magamat hibáztatom. Túlságosan elnéző voltam vele.

– Hát, azt hiszem, nem fogok kockát vetni a fatákkal. – Apám szeretettel megveregette a vállamat. – Elégedett vagyok a fiammal, aki van. Most pedig mondd, mi ez a viszály, amit di Balcosival folytatsz?

– Ó, az az angolnaszopó! Ma eljött a Callendrába, és azt javasolta, hogy a nomo anciens kapjon egy új, tízfős „javaslattevő tanácsot” a callendrán belül. Egy olyan tanácsot, ami csak nomo anciensekből áll, és senki másból a callendrában.

Apám a homlokát ráncolta.

– Mi célból?

– Ők választanák ki a jelölteket, akik közül én dönthetném el, kik lesznek a titkáraim.

– Veridimmi? – szaladt fel apám szemöldöke a homlokára. – Di Balcosi kéri ezt? Mikor keveredett ő valaha is politikai ügyekbe?

– Én is ugyanúgy meglepődtem, mint te. Látnod kellett volna őt. Olyan alázatosan és szemérmesen beszélt. Amo fénye alatt esküdözött, hogy csak azt szeretné, ami a városnak a legjobb. – A callarino elkomorult. – Nagyon is hihető volt. A fél callendra bólogatott, mire befejezte. Akár Garagazzo is lehetett volna a szószéken, amint Amo kegyelméből prédikál.

– Ki ültette ezt a gondolatot a fejébe?

– Azt állítja, hogy a saját ötlete volt.

Apám felhorkant.

– És hogyan választják ki a nemeseket ebbe a tanácsba?

– Van egy listája.

– Milyen kedves tőle!

– Természetesen Avizzi, D’Allassandro, Speignissi, Malacosta benne van. Mind régi nevek, mélyen Navolában gyökerező múlttal. Emberek, akik „a legjobban ismerik a város igényeit”. És mivel birtokuk és címük van, nem lehet őket megvenni és kiforgatni, ellentétben másokkal… – És itt sokatmondóan apámra nézett. – Akik föld nélkül születtek, és akik a navisoli kereskedelmétől és ígéretektől függenek.

Apám hátradőlt.

– Itt aztán nincs finomkodás.

– Egyáltalán nincs finomkodás.

A beszélgetést Merio szakította félbe, amikor visszatért szolgákkal, tálcákkal és poharakkal, bennük forró teával mindannyiunknak, valamint a tálcákon sült édesköményes keksszel és kesernyés sajtokkal. Miközben a poharakat és az ételeket kipakolták, apám hallgatott, és megvárta, amíg a szolgák távoznak. A callarino nekiesett az ételnek. Merio behúzta a kétszárnyú ajtót, és elfoglalta a helyét mellettük; hallgatta és őrizte a tanácsunkat.

– Speignissi – mondta végül apám. – Azt mondod, hogy Speignissi is rajta volt Balcosi listáján?

A callarino elrántotta három ujját a szájától.

– Ő mindent szeret, amivel bajt lehet keverni.

– Való igaz. Ez az, amit tőle várnék. Speignissi az, aki folyton oson és settenkedik.

– Néha úgy képzelem, olyan, mint a sziszegő és mások fülébe mérget csöpögtető kígyó. De ezúttal nem csak Speignissiről van szó. Az összes nomo anciensnek tetszik ez az elképzelés. Még azoknak is, akik nem szerepelnek a listán. Nehezményezik, hogy a callendrában vianomákkal osztoznak a szavazatokon.

– Azzal a néhány céhhel? Meg néhány emberrel az utcáról? És most hirtelen Balcosi belemártja az ujjait a politikába?

– Holnap elküldöm érte a luparokat. Majd meglátjuk, mennyire szereti az ujjait, miután elvesztett néhányat.

– Milyen alapon?

– Valószínűleg az adók miatt. – A callarino fújni kezdte a teáját. – Mindannyian játszadoznak az adóval. – Elgondolkodva szürcsölte a teát a fogai között. – Nem számít. A városban fogom elkapni, így nem tud elmenekülni a vidéki castellójába. Azt hiszi, mivel régi nemesi vér, biztonságban van tőlem, de előbb-utóbb minden patkánynak ki kell bújnia a lyukból.

– De azért mégiscsak régi név. És sokaknál jobban kedvelt. Mi több, nagyon kedvelt. Nem egy Speignissi.

– Ha folytatja az efféle beszédet, akkor az dagadni fog. Néhány céh is támogatja az ötletet. Azt akarod, hogy valami Pescamano-féle pissioletto legyen az első hadügyminiszter? Hogy kiválassza a barátait, amikor eldönti, hol vásároljuk meg kardjainkat és páncéljainkat? Hogy kiválassza az építőket, akik a kaputornyokat javítják? Azt akarod, hogy a kereskedelmi miniszter döntse el, ki kotortassa ki a kikötőt? Vagy hogy hol vásároljuk a márványt a Bánat zárdához? Mi legyen Amolucióval, aki a pénzverés felett rendelkezik? Mire észbe kapunk, már Amo tüzét fogja a navisolijainkra pecsételni, és Garagazzónak adja őket, hogy kedvezzen neki. Akié az erszény, azé a város, és ezt mindketten tudjuk. Nai. Rálépek a nyakára, és nem hagyom, hogy beleszólj. Ez az én érdekköröm. Megegyeztünk. És ebben nem tévedek.

– Nai. Persze hogy nem. Teljesen igazad van. Ha egy férfi vérrel koccint veled, akkor mindenképpen idd ki a poharat!

– Sei fescato. Már kigondoltál valamit. Mindig kigondolsz. Folytasd csak! Ki vele!

Apám fejet hajtott.

– Azt hiszem, a karóra tűzött fej szinte mindig többet eredményez. Mindketten elég idősek vagyunk ahhoz, hogy emlékezzünk a nevek közötti háborúkra. Mindannyian bezárva a tornyainkba, ádáz csaták az utcákon. Egyik archinomo udvartartásának testőrsége a szomszédos ellen, majd megint a szomszédos ellen. Káosz.

– A luparok az enyémek…

– De attól még a kutyák fognak kövérre hízni.

– Azt akarod, hogy kiengeszteljem!

Összerezzentem a callarino kirohanására, de apám nem ijedt meg.

– Szó sem lehet róla. Soha ne gyengítsd meg magad! De ezt a patrót nagyon kedvelik. Nem olyan, mint Furia vagy Speignissi. És az arca mocsoktalannak tűnik. Ám mégis… – Apám tűnődve hallgatott el.

– Ám mégis…?

– Ám mégis, a barátunk kilépett a fényre. Látod őt. Én is látom őt. Mások is látják. Szóval… Mi lenne, ha nem megtámadnád, hanem inkább elintéznéd, hogy még inkább lássák? Adj esélyt ennek a jó és becsületes nomo nobili anciensnek, hogy megmutassa nekünk, hogyan szolgálhatja a várossal törődő archinomo a nagyobb közjót. Adj neki felelősséget valami fontos és jól látható dologban! Például a Bánat zárdájának felépítését.

– Semmit sem tud az efféle munkáról – tiltakozott a callarino.

Apám erre felvonta a szemöldökét.

A callarino szeme kerekre tágult.

– Ai. Ez okos húzás.

Ők ketten tervezgetni kezdtek, odahajoltak egymáshoz, szürcsölték a teájukat és ötleteket szőttek, mindketten gondolatokat vetettek fel, kidolgozták az odavezető utat és magát a tervet.

– Talán majd megtanulja… – kezdte apám.

– …vagy talán nem fogja – folytatta a callarino.

– …de akárhogyan is teljesít, ez elodázza a vitát.

– Annyi szent, hogy észszerűen késlelteti a döntést a javaslatáról.

– És mire újra szóba kerül a téma…

– Addigra már döntéseket hozott, megállapodásokat és szerződéseket kötött.

– Néhány név hasznot fog húzni belőle…

– Másokat pedig megsért vele! – A callarino most már hevesen bólogatott.

– A mi tiszta barátunk besározódik – közölte az apám. – És a sáros arcú embert nehéz szeretni.

– Másokat pedig biztosan feldühít majd a döntéseivel. Besározódik… – A callarino homlokát ráncolva elhallgatott. – Szerintem inkább a kikötőt kellene kikotortatnia, és nem a zárdát kapnia.

– A kikötő nem olyan szimbolikus – ellenkezett apám.

– Kevésbé szimbolikus – mutatott rá a callarino –, de a nemesek közül sokan függnek a kikötőben zavartalanul folyó kereskedelemtől. És ez a céheket is érinti. Több érdeket kell összehangolni. Több ellenséget lehet szerezni.

Apám elgondolkodva vonta össze a szemöldökét.

– Ai. És ez a nagy kalmárokat is érintené.

A callarino lelkesen előredőlt.

– És a dokkmunkásokat is. Meg a külhoni hajókat. És a sziget halászait. Meg a dokkok vianomáit. És így tovább és tovább.

Apám megsimogatta a szakállát.

– Ai. Igazad van. A kikötő nagyobb hálóba gabalyítja di Balcosit. – Az asztalra csapott. – Teljesen igazad van!

És ezzel meg is volt. Mindketten teát kortyolgattak, sajtokat ettek, még egy kicsit ármánykodtak, de végül a callarino felmelegített köpennyel és szívélyesebb arckifejezéssel távozott.

Amikor elment, Merio odafordult apámhoz:

– Jó ötlet volt, hogy Balcosira bíztad a kikötő irányítását.

– Valóban – mondta apám. – A zárda katasztrofális ötlet lett volna. Garagazzo felbőszülne tőle.

Értetlenül néztem egyikről a másikra.

– De hát a callarino javasolta a kikötőt – tiltakoztam. – Te pedig a zárdát.

– Igazán?

– Hallottam, amit mondtál.

Apám sokatmondóan nézett össze Merióval.

– Tényleg?

Zavartan néztem hol apámra, hol Merióra, és próbáltam megérteni, miért mosolyognak.

– Te a zárdát javasoltad – ismételtem. – Nem a kikötőt. Hallottam, amit mondtál.

– Davico – tette Merio a vállamra a kezét –, nemcsak hallgatnod kell, hogy mit mond egy ember, hanem azon is el kell gondolkodnod, hogy miért mondja. Az apád bolondnak tűnik?

Erre az apám Merióra nézett, és jót mulatva felvonta a szemöldökét.

– Nem – feleltem. – Persze hogy nem.

– Valóban nem. Nem bolond. És mégis, a zárda említése kicsit sem volt jó ötlet. Ha az építése becsődölne, az elidegenítené apád egyik fontos szövetségesét, Garagazzót, a fő kanonokpapunkat. Szóval, miért javasolna apád egy ilyen szörnyű ötletet?

Megrökönyödve néztem Merióra.

– A callarino olyan embernek tűnik, aki könnyen elfogadja a parancsokat? – ösztökélt Merio.

– Nai. – Megráztam a fejem. – Szeret parancsolgatni.

– És ezért…?

Lassan megvilágosodott előttem a dolog.

– Azért vetettél fel a callarinónak egy rossz ötletet, hogy legyen alkalma jobbat kitalálni. Akkor azt gondolja majd, hogy az ötlet az övé, és szívesen megteszi. Elhitetted vele, hogy ez a saját ötlete volt.

Apám büszkén mosolyogva hátradőlt.

– Látod, Merio? Tanul.

– Di Regulai – mondta erre Merio. – A vérében van.

Mindketten elégedettnek tűntek, és én is úgy tettem, mintha örülnék.

De valójában nyugtalanított az eset. A callarino haragja megrémített. A férfi veszélyesen és félelmetesen rontott be apám könyvtárába, én pedig legszívesebben elbújtam volna Lusti mellé az íróasztal alá. Apámat azonban a legkevésbé sem zavarta. Mi több, a callarinót manipulálni gyerekjáték volt neki, nem igényelt több erőfeszítést, mint amikor valaki egy labdát gurít egyik vagy másik irányba, ahogy neki tetszik. Én egyetlen pillantást vetettem a callarinóra, és máris menekülni akartam a dühe elől, míg apám lehetőséget látott arra, hogy a saját akarata szerint alakítsa városunk politikáját.

– Merio – szólalt meg apám, miközben összeszedte a leveleit, és arra készült, hogy visszavonuljon –, azt hiszem, szeretnék di Balcosi barátunkkal leülni egy deszkára. Talán meginnék vele egy üveg bort.

– Milyen ürüggyel?

– Hogy megtudjam, mit termelnek a földjein. Talán szeretne segítséget kérni a kereskedés terén. Talán hasznát venné egy nálunk vezetett, szabad felhasználású számlának, így lehetőség lenne növelni a családja vagyonát. Biztosan szüksége van valamire vagy vágyik valamire. Mivel úgy döntött, hogy kilép a fényre, nézzük meg közelebbről!

Egy héttel később apám találkozott a férfival egy napsütötte dombon, és felmérte. Ha Balcosi egy kicsit is bölcs lett volna, azonnal elmenekül, amint megkapja apám meghívását.

4. fejezet

Egyik éjjel arra ébredtem, hogy valami rossz érzés gyötör.

Álmodtam, bizarr és gyötrelmes álmokat, tele a földből előözönlő és rám mászó, nyüzsgő rovarokkal. Mereven és mozdulatlanul feküdtem, ahogy elleptek, tudván, hogy felfalnak, ha megmoccanok. Scuro bogarai voltak, hangyák, csótányok, némelyik akkora, mint a tenyerem… Így persze, amikor felébredtem, és próbáltam lesöpörni őket magamról, az éjszakát veszélyesnek, fenyegetőnek éreztem. De még ha a szívdobogásom lelassult is, a veszélyérzet megmaradt.

Egyszerre gondoltam magam bolondnak és aggodalmaskodónak, de felkeltettem Lustit, és kimásztam az ágyból. Magamra kaptam egy vastag köntöst, és ketten együtt a hideg padlódeszkákon az ajtómhoz sétáltunk, amit aztán résnyire nyitottam.

Odakint nem láttam mást, csak az üres és nyitott karzatot, a csendes oszlopokat és a többi lakóhelyiség sötét, alvó ajtaját, amelyek körülvették kerti kvadránkat. Semmi sem tűnt a szokványostól eltérőnek. Hideg, tavaszi éjszaka volt, tiszta, hűvös és holdtalan. A magasban a csillagok tündököltek, szikráztak Amo íves kupoláján.

Lusti a fülét hegyezte. Megdermedtem, és vele együtt hallgatóztam.

Emberek zaja. Halk, mormogó hangok. A mozgolódással járó csörgés és csattogás. A neszt követve Lustival a quadra premia felé vettük az irányt. Átosontunk a boltíves átjárón, és kiléptünk a túloldalon, ahonnan a korláton át az udvarra nyílt kilátás. Beszívtam a levegőt. Katonák voltak ott. Harcosok, akiknek a mellkasát a Regulaiok Bikája díszítette. Többen voltak ott, mint amennyit a kevéske zaj alapján gondoltam volna, amit a lovak felnyergelése közben csaptak.

Lustival meglapultunk a lépcsőn egy ősi urna mögé bújva. A katonák faszénnel feketítették be az arcukat, és gyapjúba bugyolálták a páncéljukat, hogy elnyomják zörgésüket és elrejtsék csillogásukat. Mások a lovaik patáit burkolták bőrbe, hogy tompítsák lépteik neszét. Felismertem néhányukat, azokat, akik a testőrségünket adták. Rivetust. Relust. Polonost. A lovak türelmetlenül horkantgattak, hideg orrukból ködpamacsokat fújtak. A férfiak ellenőrizték kardjaikat, a fáklyafénybe tartva a csillogó éleket, ujjaikkal végigsimítottak a pengéken. Az udvar szinte sistergett a kirobbanni készülő erőszaktól.

Egy férfi bukkant elő a katonák sűrűjéből, aki ugyan nem volt magasabb a többieknél, de valahogy mégis annak tűnt, egyszerűen a jelenléte miatt. Itt egy harcossal beszélgetett, ott megmarkolta egy másik vállát, míg egy harmadikkal halkan viccelődött. Aghan kán volt, apám őrparancsnoka.

Aghan kán nagyszerű kardforgató volt, és – ahogy apám mondta – remek hadvezér. Fiatalabb koromban csak egy impozáns termetű, bozontos fekete szakállú, mélyen ülő szemű férfinak láttam, aki könnyen nevetett, és aki mindig a nyomomban loholt, amikor Lustival felfedezőútra mentünk a városban. Almát, narancsot és aprócska dinnyét loptunk az utcai kalmároktól, Aghan kán pedig utánunk jött, és lefizette őket, hogy úgy tegyenek, mintha észre se vették volna, hogy ezt tesszük. Ez volt az az Aghan kán, akit kisgyerekként ismertem: kedves volt és elnéző.

Később egy másik változatával találkoztam, amikor elkezdett kardforgatásra tanítani. Akkor nem kevés kék-zöld foltot kaptam tőle: mindig gyorsan, mindig keményen sújtott le, és mindig enyhén megdorgált, ami éles ellentétben állt a sebességgel, amivel lecsapott.

Magasabbra a védelmed, Davico!

Vigyázz a bal lábadra, Davico!

Ha így lépsz, mindig megsérülsz, Davico!

És megsérültem. Minden alkalommal. De a szavai még akkor sem voltak soha durvák, és a tekintete is kedves volt, még ha az ütései nem is.

Most azonban Aghan kán tekintete kérlelhetetlenül komor volt. Életemben először megijedtem a látványától. Csak úgy sugárzott belőle az erőszak.

Ő tényleg az a nagy hadvezér volt, akiről apám beszélt. Karat ökle, aki királyságokat zúzott szét. És mégis, a lelkéből áradó erőszak ellenére az emberek mintha vonzódtak volna hozzá. Sőt, úgy tűnt, mintha mindegyikük egy kicsit megnőne, egyre tekintélyesebbé, erősebbé és veszélyesebbé válna, ahogy elhaladt mellettük – egyre inkább hasonlítottak magára Aghan kánra.

A tömegből ekkor újabb alak bukkant elő.

Az apám volt az, de nem páncélban, hanem ezüsttel szegett fekete bársonyban, olyan díszes öltözetben, mintha Cheroux hercegének fogadására készülne. Míg az emberek Aghan kán körül tömörültek össze, a figyelmét, áldását, erejét keresve, addig a fejüket lehajtva és a szívüket megérintve szétváltak apám előtt. Másfajta hatalom volt ez, másfajta szeretet.

Ők ketten most egymáshoz léptek, megragadták egymás vállát. A fejüket mélyen lehajtották, azok szinte összeértek. Egy darabig beszélgettek, mindketten felváltva bólogattak, de a szavaik túl halkak voltak ahhoz, hogy halljam őket, aztán egyszerre szorosan átölelték egymást. Még egy utolsó közös, komor pillantást vetettek a másikra, majd Aghan kán felült a paripájára. Az égre nézett, és néma parancsot adva felemelte a karját. Pillanatokon belül az összes embere lovon ült vele együtt. Egyetlen kiáltás vagy parancs nélkül lovagoltak át kettesével palazzónk kapujának alagútján, majd onnan ki Navola alvó és gyanútlan utcáira.

Csak apám maradt, a magányos, csendes alak, aki az emberek és a kapu után nézett, amelyen át eltűntek.

– Apám? – bújtam elő az urna mögül.

– Davico. – Apám megfordult, és a szeme olyan sötét és rideg volt, mint Aghan káné. – Nem tudtam, hogy felébredtél.

A vállamat vonogattam, nem tudtam erre mit mondani, de abban sem voltam biztos, hogy szükség van rá.

– Hová ment Aghan kán?

Apám szeme jó ideig ridegen csillogott.

– Elment, hogy helyrehozza a hibámat.

Meglepődtem.

– Merio azt mondja, te nem hibázol.

Apám felnevetett, és egy kicsit megenyhült.

– Bárki hibázhat, Davico. Előbb-utóbb mindenki hibázik. – Leguggolt elém. – Emlékszel a Tomas di Balcosival töltött napunkra?

Már több hete nem láttam a férfit, de emlékeztem rá.

– A szőlőültetvényen a dombon.

– Nagyon jó. Mire emlékszel még?

Tudtam, hogy apám nem arról kérdezett, amire emlékeztem. Szép nap volt, derűs, kristálytiszta, a szőlőtőkék között a sáros, olvadó hó kupacaival, és a barna, szunnyadó dombokon a túlbuzgó fű néhány halvány foltjával. Az első meleg napok egyike, ami megpróbálta lefeszegetni a tél hideg ujjait.

Maga a szőlőültetvény egy egyenetlen domb három oldalán futott lefelé, és mindegyik a csúcson álló, düledező, ősi amói villából indult. Buja szőlőindák kapaszkodtak fel a villa falára és tépték ki tégláit, de a villa továbbra is hívogatta az indákat, és ide jött Tomas di Balcosi találkozni velünk. Apámmal, Merióval, Aghan kánnal, Polonosszal, Relusszal: mindannyian a tőkék között metszegettük az ősi növényeket.

Furcsa nap volt ez, mert apám soha nem dolgozott a földeken. Nem különösebben érdekelték a növénytermesztés fortélyai, és nem is volt különösebben megszállottja a boroknak, ahogy az egy navolainál megszokott lenne. Sőt, gyakran mondogatta, hogy ő maga nem ért a borokhoz, nem kifinomult az ízlése. Az ágyastársa, Ashia ízlésére és Meriónak a jó árakat meglátó szemére hagyatkozott, hogy egyik vagy másik évjárat a pincéinkbe kerüljön.

Mégis ott voltunk mindannyian, és metszettük a törpe tőkéket, amelyeket a borász bassalicének, rövid kelyheknek nevezett, mert úgy nőttek ki a földből, mint a csonka fák, vagy más néven a calimixek – Caliba barátai –, amelyekről azt állította, hogy ezerévesek. Talán nem voltak olyan öregek, de annyi szent, hogy jól megtermettek igen, vastagabbak, mint Aghan kán combtöve, a kérgük fekete, és zömökek, szélesre tárt, a mellkasunkig érő kezeikkel, amelyeket most visszavágtunk, csak néhány helyen hagyva meg az új rügyek hajtásait. Megnyírjuk a körmüket, így hívta a borász. Ő és Merio éppen a különböző szőlőfajták és a szőlőművelés különféle módjainak előnyeiről beszélgettek, amikor Tomas di Balcosi megérkezett.

– Mire emlékszel még? – kérdezte apám.

– Nem örült a találkozásnak, de azért eljött. – Ennél azért nagyobb volt a kontraszt apám és Balcosi között. Apám barátságosan viselkedett, mi több, szívélyesen, míg Balcosi távolságtartóan. Balcosi jól öltözött és pufók volt, telt bársonyruhát viselt, drágaköves, súlyos aranyláncokat a nyakában, és kövér rubin- és gyémántcsat fogta össze a köpenyét. Fekete lovon jött, és három ember vigyázott rá, az ajkát összepréselte, mintha valami kellemetlenbe harapott volna, amikor ránk nézett.

– Lenézett minket.

Apám finoman elmosolyodott.

– Igazad van. Lenézett. De hát sok archinomo így tesz. Az öreg nobilik büszkék és gyakran óvatosak velünk szemben. Mire emlékszel még?

Di Balcosi arckifejezése dacára apám örömmel üdvözölte a nemest, mindkét orcájára csókot nyomott a húsos embernek, majd némileg izgatottan végigrángatta a szőlőtőkék kelyheinek sorai között, hogy bemutassa a borásznak. Ezután kérdezgetni kezdte Balcosit, hogy mi a véleménye a vinobracchia szőlőről, ahol eddig fáradoztunk.

– Nagyapám arra tanított, hogy érdemes ismernünk azokat a dolgokat, amelyekkel kereskedünk – mondta apám –, az embereket, akiknek ígéretet teszünk, az üzleteket, amelyeket folytatnak, életük részleteit. Így hát itt vagyok én, egy kacorral a kezemben és a borászat művészetének zsenge ismeretével.

– Ez finom szőlő – felelte Balcosi, és értetlensége lágyított a vonásain. – De ezt bizonyára tudtad.

– De mi a helyzet ezekkel a bizonyos szőlőkkel? – kérdezte apám. – Így kell őket nevelni, kelyhekben? Hogy egyedül álljanak így, és ne rácson vagy jó gyümölcsfákkal összeházasítva? Mindenkinek, akivel beszélek, megvan a maga véleménye az ilyesmiről, és mind ellentmond a másiknak! Olvastam Petonostól a Föld és gyümölcseit és Aeschonos Della Terráját, és nem értenek egyet. Te mit gondolsz?

Balcosi erre még jobban megenyhült.

– Ai. Nos, a vinobracchiának a déli lejtőkön a kehely a legjobb. Több mint ötszáz éve így van. Aeschonos Della Terrája ebben téved. Én is olvastam ugyanezt a passzust, és egy pillanat alatt tudtam, hogy összezavarodott.

– És a bor? – erőltette tovább apám a témát. – A bor, ami ezekből a szőlőkből lesz? Mit gondolsz róla? Jobb, mint a többi? A Comezzek szerint jobb.

– Nos – mosolyodott el Balcosi –, a saját földjeim éppen ott vannak. – Egy közeli dombra mutatott, és egy szép castellóra, amit sok szőlő és fa vett körül. – Nem szólhatok a sajátom ellen.

Apám felnevetett.

– Ai. Hát persze. Egy igazi navolainak megvan a kedvenc szőlőskertje, a kedvenc szőlője…

– …és a kedvenc palackja – fejezte be az idézetet Balcosi. – Így van. De úgy vélem, ha borokat szeretnének vásárolni, nos, ezek talán nem olyan finomak, mint a saját dűlőmből származó borok, de senki… még egy király sem… sértődne meg, ha ilyet töltenél ki az asztalánál.

– Tehát a föld jó? – kérdezte apám. – Merio azt mondja, ezek a szőlők azért finomak, mert a szőlőtőkék bölcsek, és a föld úgy ringatja őket, mint anya az első gyermekét, de – vont vállat – ő pardi.

– Scuro szemére! – nevetett fel Balcosi, és óvó jelet vetett magára. – Egy pardiföldire bátran bízz egy bárányt, de szőlőtőkét véletlenül se! – Aztán visszanyerte komolyságát. – De ebben az esetben az emberednek igaza van. Ez a föld nagyon jó. Nincs jobb Navola közelében, talán nincs jobb az egész horgon. Gyakran nézegettem ezeket a dombokat, ezeket az öreg szőlőtőkéket, és arra gondoltam, milyen nagyszerűen nőnének, ha rendesen gondoznák őket. – Megvonta a vállát. – Comezzék azonban nem fogják eladni őket.

– Régi a nevük – felelte az apám. – És nagyon magasan áll a kalmárkodás felett.

– Egyben makacsok – bólogatott Balcosi. – De nem azért hívtál ide, hogy a szőlőről beszélgessünk.

– Hát, nem csak a szőlő miatt. – Apám ismét elővette kampós kacorját, és levágott egy hosszú, lelógó indát. – Arra gondoltam, amit nem is olyan régen a Callendrában mondtál, azoknak az embereknek a fontosságáról, akiknek nincs feladata a város ügyeinek irányításában, a nomo nobilii anciens fontosságáról.

– Á! – Balcosi alaposan szemügyre vette apámat. – Az a hír járja, hogy Devonaci di Regulai soha nem jár a Callendrára, de a szeme és a füle mindent lát és hall.

– Ci. A vianomák mindenféléről beszélnek. Nem szeretem a politikát, ami piszkos és kellemetlen. De az igaz, hogy néha eljut hozzám egy-egy szó. – Apám tovább nyírta a szőlőtőkéket, levágta az előző évi hajtásokat, visszavágta a szőlő fő karjainak kelyheit. – Hallom, hogy erről-arról beszélnek, és örömmel tölt el, hogy az ősi nevek is aggódnak Navola miatt. – Levágott egy újabb iszalagot. – Jól csinálom? – kérdezte a borásztól.

– Nagyon is jól, uram.

– Nai, nai. Ne szólíts uramnak! – Fejével di Balcosi felé intett. – A vendégünk a nemes. Én nem vagyok az. Tudtad, hogy a di Balcosi név még Torre Amo eredetéig nyúlik vissza?

– Nem tudtam, uram.

– Ci. Ne légy ilyen hivatalos! Én az utcáról származom, nem a toronyból. Az igazi nemességet nem navisolival veszik meg, az jó vérből és jó házasságokból származik, és nemzedékekbe telik, mire végleges formát ölt. Mint a legjobb borok. A nemesség nem olyasmi, ami egyik napról a másikra jelenik meg.

– A nevünk valóban régi – ismerte el di Balcosi.

– És joggal büszke.

Apám letette a kampós kacort, és megrázogatta mindkét kezét.

– Ai. Ez kemény munka. Már most fáj a karom. Becsületes munka becsületes embereknek, ahogy mondani szokták, de nem könnyű. – Balcosira nézett, miközben újra felvette a kampós kést. – Az az igazság, hogy meg akartalak ismerni, hogy felmérjem a jellemedet. Hogy lássam, te is becsületes vagy-e. Örülök, hogy ennyire törődsz Navolával, mert több ilyen emberre van szükségünk, mint te. Tisztelt férfiakra, akik nem a saját maguk hatalmával törődnek, hanem a város javával.

– Ritka az ilyen – bólogatott di Balcosi.

– Túlságosan ritka – mondta az apám. – A nagy neveknek mind megvannak a maguk tornyai, és szeretnek páváskodni, magukat Navola fölé helyezni, de vajon hányan törődnek közülük az utcán látható emberek életével? Hányan értik meg, hogy a vianomák dobogó szíve a város igazi szíve? Hogy amikor nekik jól megy, akkor mindnyájunknak jól megy? – Felsóhajtott. – Ha a Callendrának több olyan nemes szíve lenne, mint a tiéd, Navola ezer évig virágozna.

– Most hízelegsz nekem.

– Soha nem hízelgek. – Apám intett, mozdulatával átfogta a körülöttünk szunnyadó szőlőskertet. – Ezek a földek és tőkék immár a mieink.

Di Balcosi a homlokát ráncolta.

– Nem értem.

– Megvettem őket.

– Most meg tréfálsz. A Comezzek igen büszkék.

– Comezzéknek sok adósságuk volt. Most már nincs. Ez a föld most már az enyém, de amint látod – nevetett fel az apám bánatosan –, nem értek hozzá. Azért kérettelek ide, hogy szívességet kérjek tőled, mert a te földed szomszédos ezzel a földdel, és mindenkinél jobban ismered. Arra akarlak megkérni, hogy a nevemben vedd át ezeket a földeket, és úgy gazdálkodj rajtuk, ahogy a sajátoddal gazdálkodsz.

– Minden bizonnyal tréfálkozol velem.

– Remélem, hogy nem, és remélem, hogy megfontolod az ajánlatomat. Az adósod lennék. Tudom, nem apróság ennyi új földet átvenni, de szeretném, ha ez a birtok virágozna, ha gondját viselnéd, ahogy a városunknak is. És amikor az ottani földedre nézek, azt gondolom, aha, az egy bölcs emberé. A nagyapám pedig mindig arra tanított, hogy keressem a bölcseket és a tanácsukat. Ha megteszed nekem ezt a szívességet, csak a haszon tizedét kérem, a többi a tiéd. Még egy kérésem lenne: tartsd meg ezt a kiváló borászt, aki régóta itt dolgozik, és jól ismeri ezeket a dombokat.

Di Balcosi ezen meglepődött, és jelentősen felengedett, majd hálálkodva mondott köszönetet az apámnak. Mindannyian koccintottunk a szőlőtőkék között, aztán bementünk a düledező villába, leültünk a lobogó tűz elé, még több bort ittunk, és ez egy boldog nap volt.

Most viszont, a palotánk quadrájának hideg sötétjében apám újra azt kérdezte:

– Mire emlékszel még?

Felidéztem a történteket: hogy a bortól kipirult az arcom, hogy galambot ettünk a tűz mellett, hogy falatokat vetettem oda Lustinak, és hogy milyen sok áldomást ittunk.

– Di Balcosi emelte ránk a poharát, és azt mondta, a nevünk vetekszik majd Amonettiék borával, és ismert lesz szerte az egész horgon. És hozzátette, hogy a hamisítók a mi címerünkkel pecsételik le majd a hordókat, mert egyetlen más bor sem lesz ennyire keresett.

– Valóban ezt mondta – bólintott az apám. – És amikor ezt a köszöntőt mondta, a szemembe nézett, de a vállát elfordította.

Visszagondoltam, próbáltam felidézni a pillanatot. Úgy volt, ahogy apám leírta.

– Apróságnak tűnik – mondtam.

– Nem volt az.

Néhány órával később a palazzónk csendjét visszatérő katonáink lármája verte fel. Átcsörtettek a kapun, pikáik csillogtak, fáklyáik lángja lobogott, és előttük, futva, botladozva és kegyelemért kiáltozva, jött Tomas di Balcosi, a felesége és három lánya.

Nem volt már olyan büszke, mint a lován, nem is volt olyan magabiztos, mint a szőlőtőkék között. Egy rémült férfi volt, aki tántorogva és megrettenve szaladt, ahogy a pikásaink terelgették. Öt nomo nobilii anciens, akiket kirángattak a palazzójukból, végighajtottak az utcákon, mint a marhákat, és most a palotánk fala mellett kuporogtak, a családunk Cheroux felett aratott győzelmének óriási freskója alatt.

A lángoló fáklyafényben a freskó festett lobogói mintha megelevenedtek volna, ahogy győzedelmesen lobogtak, és a Regulaiok Bikája még nagyobbnak rémlett, ahogy mindenki fölé magasodott, és már-már azzal fenyegetett, hogy nemcsak Cheroux-t, hanem új foglyainkat is eltapossa.

Milyen kicsinek tűntek ezek a nobilik, akik a festmény előtt kuporogtak.

Milyen sebezhetőnek.

Milyen ostobának.

A kapu bezárult. A matra összerogyott. Az embereink megragadták a patrót, és a zokogó, makogó férfit apám színe elé hurcolták.

Csend támadt az udvaron. A fáklyák sercegtek. A három lány kábultan nézelődött megváltozott helyzetük láttán. Ruháik elszakadtak, a hajuk kusza volt, az arcuk koromtól csíkos, a tekintetük olyan értetlen, hogy együgyűnek tűntek. A legfiatalabb zokogott. A legmagasabb erősen magához ölelte, nagy hévvel suttogott valamit a fülébe, simogatta összekuszálódott hajfonatait.

Bár szakadt, de nagyon finom selyemruhát hordtak. Az aranybrokát és a hímzés csillogott a fáklyafényben. Gyémántok csillogtak a hajukban. A nyakukon, a csuklójukon és a fülükben drágakövek tündököltek. Elbűvölt ez a gazdagság. Ugyanolyan páváskodóak voltak, mint amilyen az apjuk aznap a szőlőben. A mi családunkban nem dívott, hogy ilyen felelőtlenül mutogassuk a jólétünket. Apám leginkább feketét viselt, rajta egyszerű, bikákat vagy pénzérméket ábrázoló hímzést – kivéve a legjelentősebb alkalmakat. De hát mi a banca mercanta voltunk, a Balcosik pedig ősi nemesi család. Minden tekintetben különböztünk.

A legidősebb lány ájult anyja mellett térdelt, és próbálta magához téríteni. A katonáink közömbösen nézték.

– Csak most kezdik megérteni, mit jelent kihívást intézni hozzánk.

Összerezzentem a mögöttem megszólaló hang hallatán. Cazzetta ólálkodott az árnyékban. Felkészültem a szidásra, amiért nem vettem észre, hogy közeledik, de a stilettotore most az egyszer nem büntetett meg. Ehelyett odalépett mellém a korláthoz. A füst sűrű és fojtogató bűze öntött el. Cazzetta arca fekete volt a koromtól.

– Megégtél!

– Nai. – Cazzetta szeme csillogott a szénmaszk alatt. – Az ellenségeink égtek meg. Mind. Mind elevenen égtek el a tornyukban. Most már maga Amo sem lesz képes kiszitálni a lelküket. – Úgy festett, mintha Scuro gödreiből mászott volna elő.

A korlátra támaszkodott, és a kabátjáról pergett a hamu.

– Mi a helyzet a Balcosikkal? Megtanulták már, mit jelent a politikával babrálni?

Megköszörültem a torkomat.

– Azt hittem, a kikötőfelügyelet a dolguk. Mert népszerűek voltak. Azt hittem, apám nem akar hozzájuk nyúlni. Azt hittem, társulunk velük. Úgy volt, hogy együtt fogunk bort készíteni. Olyan borokat, amelyekért mindenki kapkodni fog.

– Valóban így volt. – Cazzetta végigsimított a köpenyén, amitől még több hamu pergett alá. – A Balcosik azt hitték, olyan magasan állnak, hogy sebezhetetlenek, ti pedig olyan alacsonyan, hogy senkik vagytok. Csak most értik meg, hogy tévedtek.

– De… – Összeszedtem minden bátorságom. – Mi változott?

Cazzetta megvonta a vállát.

– Két férfi osztozott egy üveg boron, és az egyik tisztán látta a másikat.

– Apám azt mondta, hogy Balcosi elfordította a vállát, amikor áldomást ittak.

Cazzetta somolygott.

– Ezt mondta?

– Azt hiszed, hazudott nekem?

Cazzetta felnevetett.

– Nai. Soha. Ha az apád azt mondja, hogy elfordította a vállát, akkor biztos vagyok benne, hogy úgy is tett, de gyanítom, hogy itt többről van szó. Apád elméje olyan, akár egy nyughatatlan fenevad, Davico. Mint a fel-alá járkáló tigris. Mindig éber, mindig éhes. Mindig ugrásra kész. Amit észrevesz és amire ráveti magát – nos, nem hiszem, hogy akár az apád képes lenne mindet felsorolni. Talán azt mondja, hogy a férfi elfordította a vállát, de egészen biztos vagyok benne, hogy többről van itt szó. Talán Balcosi túl gyorsan ivott az áldomás után. Talán túl szélesen mosolygott, amikor az apád társulást ajánlott. Talán túl sok sárgás fogacskáját villantotta ki. Vagy talán a szemöldöke ráncba szaladt, amikor meghallotta, hogy apád a szomszédja lesz. Talán mindez együtt történt. Aztán a végén a vállát az egyik helyett a másik irányba fordította. Ezért aztán az apád elküldött, hogy kövessem a patrót.

Cazzetta elrántotta három ujját az arcáról, és megvetően pöccintett vele a lenti foglyok felé.

– Figyeltem, kit látogat meg Balcosi, és ki látogatja meg őt. Figyeltem, amikor a catredantóban térdelt, és amikor a szeretője alatt feküdt. Követtem őt a Speignissikhez, akik soha nem voltak barátságosak hozzánk. Aranyat ajándékoztam a szolgáknak, és ajtóknál meg ablakoknál hallgatóztam – időnként a saját fülemmel, időnként másokéval. Kihallgattam a dühös archinomo nobilii ancienseket. A nagynevű kisembereket, akik felidézték a régmúlt dicsőségét, és gyilkosságot terveztek. – A foglyaink felé köpött. – Azok az elvetemültek odalent el akarták pusztítani a családodat.

Lenéztem a lányokra, akikre a katonáink acélt szegeztek. Három rémült fiatal lány, egy ájult anya, és mind a családunk Cheroux felett aratott diadalának nagyszerű freskója alatt kuporgott rémülten.

– Nem tűnnek veszélyesnek.

Cazzetta felhorkant.

– Még egy bolond is lehet veszélyes.

A magas lány ülőhelyzetbe támogatta az anyját, és véres fejét ápolta – amikor elájult, beverte. Apám ágyasában, Ashiában több tartás volt, mint ebben az eszméletlen nemesasszonyban – gondoltam. A matra puha volt. Még a lánya is erősebb.

– Legyenek a Balcosik jó lecke számodra, Davico. A bolondok veszélyesek. Veszélyesek rád, és veszélyesek a szövetségeseikre is. De főleg önmagukra veszélyesek. Tomas di Balcosi ostoba volt, amikor azt hitte, hogy összeállhat a Speignissikkel. És bolond volt, amikor azt hitte, hogy a népszerűsége megvédi. De még ennél is nagyobb bolond volt, hogy nem értette meg, meddig terjedhet az arca. Bármire is tanít meg Aghan kán karddal vagy Merio az abakuszával, tudd meg, hogy Tomas di Balcosi nem acéllal vagy arannyal, hanem az arcával tette tönkre a családját. A politikában akart játszadozni, ahol a faccioscuro művészete egyszerre kard és pajzs, de neki egyik sem volt a kezében. Azt képzelte, hogy parlobanco ülhet az apáddal. A bolond abban a pillanatban halálra ítélte magát, amikor beleegyezett, hogy apáddal a szőlőskertben találkozzon és borról beszélgessen.

Újabb háromujjas pöccintést tett a foglyok felé.

– Ezért égnek a Speignissik hamuvá a tornyukban, és térdel Balcosi apád előtt, kegyelemért könyörögve. Jegyezd meg ezt az éjszakát, hercegfi! Hamarosan te is parlobanco ülsz majd, mint apád, és neked is olyan jól kell olvasnod az ember arcából, mint neki, és ugyanolyan körültekintőnek kell lenned, mint amilyennek di Balcosinak kellett volna lennie. Jegyezd meg ezt az éjszakát, fiam, mert odalent a kudarc árát látod!

Cazzetta szavai baljós előérzettel töltöttek el. Szerettem volna megkérdezni, hogyan kellene ezt tudnom. Hogyan kellene olvasnom egy arcból, de Cazzetta már távozott is, eltűnt a karzat árnyékot vető oszlopai között.

– Balcosiékat is elégetjük? – kiáltottam utána. – Mindannyian elégnek?

Cazzetta árnyéka megállt, de nem nézett vissza.

– Nai. Apád túl bölcs ehhez.

És az is volt.

Egy órával később apám és a Patro di Balcosi kilépett apám könyvtárából. A matrához visszatérhetett bolond férje, engem pedig hívattak a quadrára.

Az őrök szétváltak előttem, ahogy közeledtem oda, ahol apám a Balcosi család mellett várakozott. Az emberek, akiket egész életemben ismertem, és akiket eddig csak társaimnak vagy olyanoknak láttam, akik gondomat viselik, most nagynak és félelmetesnek tűntek. Meztelen acélfegyvereket fogtak. A kifröccsent vér foltot hagyott a fegyvereiken és a páncéljukon. Aghan kán az arcára kapott egy vágást, és a szakálla vértől volt gubancos, feketébb még a belegabalyodott hajszálaknál is.

Az egykor oly büszke patro apám mellett állt, fejét szégyenében lehajtva. A matra a ruhaujjával takarta az arcát, úgy zokogott. Három lányuk összebújt, egymás tekintetét keresték, támogatást kérve, nem néztek a megtört matrára vagy patróra.

Apám megfogta a legmagasabb lány kezét, és az enyémbe tette.

– Mutasd meg ennek a siának a palazzót! – mondta. – Fogadd őt szeretettel! Sia Celia mostantól a nővéred.

5. fejezet

Milyen különös éjszaka, milyen különös fordulata a Párkáknak! Tudom, hogy furcsa házigazda lehettem, Celia di Balcosi pedig furcsa vendég. A magas, ruganyos testű lány, szakadt szoknyájában, kócos hajával, kormos bőrével, és tágra nyílt, sötét, éber szemével. Még mindig emlékszem, milyen hidegek voltak az ujjai, amikor apám a tenyerembe tette a kezét. Lélegzete ködpárájára a quadra hideg éji levegőjében.

Celia sokkal magasabb volt nálam. Látva, hogyan ápolta az anyját, és ahogy a testvérei hozzá fordultak segítségért, azt hittem, sokkal idősebb nálam. Később kiderült, hogy csak egy évvel öregebb nálam, és egyszerűen csak úgy nőtt, ahogyan a korabeli lányok szoktak, de akkoriban sokkal idősebbnek és sokkal bölcsebbnek hittem.

Mutasd meg ennek a siának a palazzót!

Fogadd őt szeretettel!

Sia Celia mostantól a nővéred.

Ha felnőtt és civilizált férfi lettem volna, aki ilyen lehangoló körülmények között fogad egy ifjú siát, akkor az lett volna a helyes, ha azonnal audienciára viszem apám ágyastársához, Ashiához.

Ott a fiatal lányt elkényeztették volna forró, édes teával és nyugtató, őrölt kha-fűszerrel készült kekszekkel, ahogy Ashia szerette, és ahogy azt a saját szülőhazájában is ette. Ashia a maga kifinomultságában és bölcsességében forró fürdőt rendelt volna a zaklatott lánynak, valamint szolgálólányokat, szelíd segítőket, akik lemossák Celia bőréről a csata kormát, és kibontják a rettegés fekete csomóit a hajából. Aztán Celiát új, meleg ruhákba öltöztették volna – amelyek méretét Ashia éles szemével addigra már helyesen felméri –, és még több forró tejes teával kényeztetik a meleg, sercegő tűz előtt, és Ashia addig beszélt és beszélt és beszélt és beszélt volna a semmiről, míg végül Celia szemhéja a kimerültségtől lecsukódik, és a rémült, fogságba esett lány biztosan mély álomba merül.

És akkor ágyba dugják, hogy aludjon és gyógyuljon.

„Fieno secco, vino fresco, pane caldo”, ahogy mifelénk mondják. Száraz széna alváshoz, hűs bor iváshoz, meleg kenyér evéshez: ez a beígért segítség. A vendégszeretet és mások megvédésének esküje, amelyet minden navolai komolyan vesz. Ne hallgassatok azokra, akik azt mondják, hogy mi, navolaiak kegyetlenek és torzak vagyunk! Tudjuk, hogyan kell bánni a vendéggel.

De akkor még fiatal voltam, és nem ismertem ezeket a kifinomult dolgokat.

Ehelyett körbehurcoltam Celiát a palazzóban, megmutattam neki az otthonunk szívét adó három quadrát, amelyek mindegyikét két-, néha háromszintes, oszlopos karzatok ölelték körül, kertekkel a közepükön; megmutattam neki, hol van apám lakosztálya, hol van Ashiáé, hol alszanak az őreink és a szolgáink, hol vannak a konyhák, megmutattam neki a fürdőket, elvittem a saját szobámba, és megmutattam neki a Cheroux-ból származó ónix és márvány sakk-készletemet. Megmutogattam családom festményeit, amelyek mostantól az övéi is, meséltem neki a kedves Deiamóról, aki gondoskodott az árvákról, és Bikáról, aki megvédte Navolát. Megmutattam neki rég elhunyt anyám portréját, és megmutattam apám könyvtárát, a számtalan országból érkezett könyveket és leveleket. Megmutattam neki a régi istenek és istennők freskóit, amelyek a családunk történetét és még sok mást is elmeséltek.

Celia komoly arccal nézett végig minden egyes részletet, de nem engedett fel.

Aztán felvittem a tetőre, oda, ahol az éjszakai kertjeink voltak, ahol a csillogó luscavirágok nőttek, és ahol a meleg nyári hónapokban szentjánosbogarak és foszforeszkáló pillangók szállnak le, de most semmi sem moccant ebben a hideg, kora tavaszi időben, és ahogy végignéztünk a városon – a Callendra kupolái és a Torre Justicia tűszerű tornyán túl, ahol a bűnözőket tartották, de még a catredanto nagy kupoláján is túl –, valami mást láthattunk: két tornyot, amelyek jelzőfáklyaként égtek a város fölött, a Speignissik és saját családja védőbástyáit. Saját kezünk munkájának eredményét.

– Sajnálom – mondtam, és zavaromban elpirultam. – Erre nem gondoltam.

Celia erre csak megvonta a vállát, mintha nem lenne gond, de meredt tekintetét képtelen volt levenni az égő tornyokról. Megrángattam a karját, igyekeztem elhúzni a szörnyű látványtól, de ellenállt. Újra megrángattam.

– Kérlek, gyere innen! Tudok jobb helyet ennél. Ott jobban fogod érezni magad. Sajnálom.

A tekintetét továbbra is az égő tornyokra szegezte.

– Kérlek!

Mintha megborzongott volna, aztán engedett. Ezután sietve letereltem a lépcsőkön és a kerteken át, távol a szörnyű látványtól, míg végül megérkeztünk oda, ahová eleve vinnem kellett volna.

Az istálló meleg sötétjében meggyújtottam az egyik lámpást. A széna és az édes trágya lágy, pehelykönnyű illata vett körül bennünket. Lusti előbújt az árnyékból, fejét lehajtva, óvatosan, és éberen figyelte az éjszaka sötét tónusát és a kinti quadrán zajló eseményeket. A farkát bizonytalanul csóválva közeledett. Nem ugrott fel Celiára, ehelyett megszaglászta a kezét, és hozzádörgölődzött a lábához, majd leült, ahonnan kérdőn nézett fel a lányra barna szemével.

– Ki vagy te? – kérdezte Celia.

– Ő itt Lusti – mutattam be. – Lusti, ő itt Celia. Mostantól ő a nővérem.

Celia erre kissé elmosolyodott.

– Lusti vagy? – Leguggolt, és végigsimított a kutya fején és nyakán, megvakargatta a füle tövét. – Nem tart téged valami sokra, ugye?

Lusti megcsóválta a farkát, és megnyalta Celia arcát. A lány tartózkodó vonásai ellágyultak.

Csutka kukucskált ki az állásából.

– Ő pedig Csutka – mutattam be.

Megmutattam Celiának, hol van a ráncos almákkal és répákkal teli rekesz, ahonnan megetetheti. Ahogy Csutka gumiszerű szája a tenyerére tapadt, Celia nyúzott vonásai még jobban ellágyultak. A válla is ellazult. Merev tartása is oldódott.

Nagy sikernek éreztem.

Celia megetette Csutkát egy újabb répával, és finoman elmosolyodott, amikor a jószág befalta a tenyeréről.

– És ki az a Csutka?

– Csutka a pónim. Deravasi fajta.

– A deravasik nagyon kicsik – mondta a lány.

– Inkább zömökök – ellenkeztem. – Apám tenyészti őket másokkal, versenylovakkal együtt, mert szívósak.

– De Csutka kicsi – közölte Celia. Megetetett vele még egy répát, aztán végigsétált az istállón. Erre egy másik ló dugta ki a fejét. – És ő kicsoda?

– Ő Szél. Deravasi keverék.

– Ai. – Celia szeme felcsillant. – Királyi fajta. – Adott neki egy répát. – Azt hiszem, Szél, te vagy az, akit szívesen megülnék.

– De Szél az enyém – tiltakoztam.

Celia rám nézett.

– Én azt hittem, te Csutkán lovagolsz.

Zavartan félrenéztem, és azt motyogtam:

– Nem lovagolhatok Szélen, amíg a kardvívásom nem javul. Szél nem fog tisztelni, amíg nem tudok kardot forgatni: Aghan kán ezt mondja, és eddig nem sikerült lenyűgöznöm.

– Á! – Azt hittem, Celia ekkor kinevet, de nem tette, helyette csak komolyan bólintott. – Azt hiszem, ez az ember bölcs. Helyes, ha az ember kiérdemli a helyét a nyeregben, és nem kapja meg csak úgy.

Ekkor az a kellemetlen érzésem támadt, hogy nem rólam, hanem az apjáról beszél, és kínosan éreztem magam a családja ostobasága miatt.

– Az apád meg fog öletni? – kérdezte váratlanul.

– Hogy meg fog-e…

– Meg fog öletni?

Amikor visszatekintek arra a pillanatra, némi szeretettel gondolok a gyerekek közvetlenségére. Bármilyen megdöbbentő is volt a téma, az egyenes kérdés éles ellentétben állt a faccioscuro kifinomultságával, a vállvonogatások, a lebiggyesztett ajkak, az elkortyolt borok világával, amiben apám élt, ezek mindenféle véres eseményt jövendöltek előre.

Itt egyetlen világos kérdés hangzott el, amit egyenesen tettek fel, és amire egyenes választ kellett adni.

Vajon gyilkosságot szolgálnak fel a vendégnek?

Fontos kérdés volt, talán a legfontosabb. Érdemes volt feltenni – természetesen Celia szemszögéből –, de egyben olyan is, amire érdemes őszintén válaszolni – az én szemszögemből, ha jó testvérek akarunk lenni.

Gyorsan, szinte heves tagadással akartam kezdeni a válaszomat, de aztán elhallgattam, hogy végiggondoljam a kérdést. Egy ilyen kérdés alapos megfontolást érdemelt.

Ai. Jó lenne ismét ilyen őszintének lenni. Olyan rettenthetetlennek, mint Celia, hogy feltegyem a legnehezebb kérdéseket, és elvárjam a rideg, de őszinte válaszokat. És hogy a magam részéről legyen bennem annyi erő, hogy őszintén válaszoljak. Milyen ajándéknak is tűnik ez most számomra, mindazok után, amit láttam és tettem, amit elszenvedtem és amit én okoztam. A politika összes ármánykodása után, aminek tanúja voltam. Most, ahogy visszagondolok Celia kérdésére, azt kívánom, bárcsak minden kérdést ilyen egyenesen fel lehetne tenni, és olyan nyíltan lehetne rá válaszolni, mint ahogy én feleltem azon az éjszakán, a faccioscuro legkisebb nyoma nélkül.

– Nai – mondtam, azzal az ünnepélyességgel, amivel az ifjúság áll a felnőtt témákhoz. – Az apám nem fog bántani téged. Biztonságban vagy.

– Honnan tudod?

Nehezen tudtam szavakba önteni a gondolataimat.

– Én csak… ismerem.

Celia komolyan bólintott, de láthatóan nem volt biztos a válaszomban. Olyan érv után kutattam, ami meggyőzhetné. Az apám nem az a fajta volt, aki elment a Quadrazzo Amóba, hogy megnézze, hogyan vágják le valami tolvaj kezét a Callendra lépcsőin. A családunk nem gyűlt oda tömegesen, hogy lássa, amint a házasságtörő nőket meztelenre vetkőztetik és megkorbácsolják, vagy amint egy gyilkost lovakkal tépetnek szét. Apám nem csapott nagy handabandát, mint a callarino, hogy szeretné valaki fejét karón látni, vagy azt, ahogy a családtagjai előtt elvérzik.

– Apám nem leli örömét mások fájdalmában – mondtam végül. – Nem olyan, mint az egerekkel játszadozó macska. Ő di Regulai. Tartja a szavát. Megtartjuk az ígéreteinket. Ezt szavatolja a nevünk.

– A férfiak szája becsületről papol, de a kezük mondja az igazat – válaszolta Célia.

– Ki mondja ezt?

– Az anyám.

– Az apám igazat beszél. Mindig.

– Mondja a szád.

Olyan tekintélyt kerestem, akiben Celia megbízhat.

– Ashia is ezt mondja, és ő nő.

– És ki az az Ashia? Az anyád?

– Az anyám meghalt. Ashia apám ágyasa.

– A sfaccita? Már hallottam róla.

Döbbenten hördültem fel.

– Ne hívd így!

– Nem rabszolga talán? Nem viseli a három és hármat?

Igaz, hogy Ashián rajta voltak a rabszolgahegek, de helytelennek tűnt ilyet mondani. Egyikünk sem ejtette ki ezt, soha. Ashia vezette a palazzót. Apám szeretője volt. Aki mindig jelen van.

– Nagy a hatalma.

Celia erre megvonta a vállát, mintha Ashia is csak olyasvalaki lenne, akinek nem hisz. Nem hitt a férfiaknak. És nem hitt rabszolgáknak sem.

– Ha az apám meg akart volna öletni téged – közöltem hevesen –, akkor Cazzettát küldi. Aki azt tette volna veled, amit a Speignissikkel tett. Ha meg akartak volna ölni, már halott lennél. Ilyen az apám. Amikor lecsap, nem habozik. De Cazzetta szerint apám túl bölcs ahhoz, hogy megölessen téged vagy a családodat, így biztonságban vagy. Ebben biztos vagyok.

– Ki az a Cazzetta?

– Apám tőrforgatója.

– Ai. – A lány összerezzent. – Őt ismerem. Olyan, mint egy skorpió.

– Még annál is rosszabb – mondtam, és máris jobban kedveltem Celiát, már csak azért is, mert közösen utáltuk Cazzettát. – De ha a halálra szánnak téged, már láttad volna a pengéjét. Gyorsan bánik vele. Itt biztonságban vagy. Ebben egészen biztos vagyok.

– Mi lesz akkor velem?

– Hát… A nővérem leszel.

– De nekem már van családom.

Itt elakadtam.

– Talán a családod is velünk fog élni?

De persze, alighogy kimondtam, azonnal tudtam, hogy ez nem lehet igaz, és Celia okos, sötét szeme is elárulta, hogy ezt ő is tudja. És valóban, mire visszatértünk a quadra premiába, az összes családtagja úgy eltűnt, mintha soha nem is létezett volna.

Tomas di Balcosi nem égett hamuvá. Őt és családja többi tagját Scarpa Caldába száműzték, hogy apám megbízásából egy ónbányát irányítsanak, Merio pedig átvette a különböző Balcosi-villák és -birtokok felügyeletét. Elegendő navisolit küldtünk a patrónak, hogy megfelelő életmódot folytathasson – mindaddig, amíg távol marad Navolától. A patrót figyelmeztettük, hogy ha valaha is visszatérne, a Torre Justiciába záratjuk, és a callarino a törvényeink szerint dönt a sorsáról, mivel bőséges bizonyítékunk volt arra, hogy a Callendra megdöntését célzó összeesküvést szőtt, és Speignissit és cimboráit akarta a város élére állítani. Megértettük vele, hogy az egyetlen dolog, ami jelenleg megvédi őt a callarino haragjától, az apám irgalma.

– De miért kímélted meg a Balcosikat? – kérdeztem apámat másnap. – Miért kímélted meg őket, de a Speignissiket nem? Miért lett Sia Celia a húgom? A patro összeesküvést szőtt ellenünk, akárcsak a Speignissik, de te csak elküldted, nem öletted meg.

Apám elmosolyodott.

– Gondolkodj el rajta!

– Azért, mert népszerűek voltak? A Callendra nem engedte volna? A callarino dühös volt, hogy míg mi őt az egyik irányba küldtük, addig mi másfelé mentünk? Vannak barátaik, akik felszólalnak értük?

– Gondolkodj rajta! De most menj, és nézd meg, hogy a nővéred berendezkedett-e!

Gondolkodtam is rajta, de nem jutottam egyértelmű következtetésre. A Balcosik az irgalmunktól függtek, és Cazzetta mindig azt mondogatta, hogy a fej nélküli kígyó a legjobb kígyó. A legtöbb, amit ki tudtam következtetni, annyi volt, hogy apám elméje bonyolult, és ehhez idomítja a világot.

A Speignissi família meghalt, mert az apám így akarta.

Celia családját száműzték, mert így akarta.

Celia di Balcosi a nővérem lett, mert ő így akarta.

És amikor apám mosolyogva azt mondta, hogy gondolkodjam el az okokon, azzal rámutatott, hogy még mindig milyen keveset értek, és ez nyugtalanított.

– Hogyan tudnék megfelelni neki? – kérdeztem később Meriótól, amikor vele tanultam a scrittoriumban. – Folyton gondolkodik és tervez. Még álmában is tervez. Vakon játssza a cartaleggét, és mindig legyőz. Mindig van másik terve vagy csele. Soha nem esik csapdába vagy téved.

– Nem azt mondta, hogy hibát követett el Balcosival? Tudom, hogy ezt mondta neked.

– Ezt mondta. De én nem hiszem el.

Merio felnevetett.

– Ai, Davico. Az apád is ember, ahogy mi mindannyian. A Speignissikkel történtek nem voltak ideálisak. Az apád jobb szereti, ha a callarino működik a politika szférájában, a Callendra pedig úgy gyakorolja a hatalmát, hogy a di Regulai név soha nem hangzik el. Az archinomókat nyugtalanítja, amikor tornyok égnek, és nobilii anciensek könyörögnek kegyelemért. Ha lett volna más út, apád azt választja.

– De időben észrevette az összeesküvést. Mi élünk, a Speignissik halottak, és a Balcosik most már minket szolgálnak. Te magad szoktad mondani, hogy a jó tengerész nem arról ismerszik meg, hogy milyen ügyesen hajózik a kéklő óceánon, hanem arról, hogy milyen jól hajózik a feketén.

– És ez így is van. Az apád mindkettőn ügyesen vitorlázik, annyi szent.

– Cazzetta szerint olyannak kell lennem, mint ő – mondtam mogorván –, de én nem vagyok olyan.

Merio felnevetett.

– De hát ezért kell tanulnod, Davico! – Megborzolta a hajamat. – Ne hidd, hogy egyik napról a másikra elsajátítod ezt a mesterséget! Ez hosszú és fáradságos folyamat. Apád is sokáig gyakorolt, hogy azzá váljon, aki. Idővel te is fel fogsz érni hozzá.

– Nai – ráztam meg a fejem. – Én nem vagyok olyan. Ő valaki egészen más. Mintha Leggusnak és Scurónak lenne a gyermeke. Csupa ügylet és csavaros gondolkodás. A Balcosik most hasznot hajtanak nekünk, pedig valamikor a megsemmisítésünkre törtek. Jövedelmezővé teszik a bányáinkat, mintha a barátaink lennének. De nem azok, és én még mindig nem értem a dolgot.

Merio ismét felnevetett.

– Sfai! Te navolai vagy. Származásodnál fogva érted a csavaros gondolkodást. – Majd komolyabban hozzátette: – A munka elől azonban nem lehet elmenekülni. Ha azt akarod, hogy az elméd rugalmas és fürge legyen, gyakorolnod kell. Szóval, folytasd a tanulást! Miért mondunk nemet Cheroux aranyára?

– És mi van veled? Nem kellene a te elmédnek is rugalmasnak és fürgének lennie?

– Velem? – Merio felnevetett. – Én pardi vagyok. – Megsimogatta puha hasát. – A pardiak pedig finomakat esznek, de nem fondorkodnak és nem terveznek. Nekünk elég, ha látjuk, ahogy a disznaink híznak, és látjuk, ahogy a fehér szarvú teheneink tőgye finom tejjel telik meg, és a sajtjaink érlelődnek. Mi földművesek vagyunk. A legkiválóbb tulajdonságunk az, hogy bízunk. – Egy pillanatra eltűnődött ezen. – Emellett derűlátóak is vagyunk. Egy gazdának végtére is annak kell lennie. Bízunk benne, hogy kisüt a nap, és esik az eső. Bízunk a feleségeinkben, hogy este visszatérnek az ágyunkba, még akkor is, ha egész nap bort vedelünk. Erre jó a pardi ember. Méltóak vagyunk a bizalomra, méltóak az italra, és nagyon jók vagyunk az asztalnál. Az ágyban nem annyira jók, de az asztalnál kiválóak.

– De te nem vagy gazda. És feleséged sincs.

Erre ugrálni kezdett vastag szemöldöke.

– De nagyon jól tudok asztalt teríteni.

– Tudod, mire gondolok.

– Nos, a pardiak arra is jók, hogy jól számolják az oszlopokat. Ebben megbízhatóak vagyunk.

– Most már csak kitalálsz dolgokat.

– Egyáltalán nem! Az apám földműves volt. De én a hatodik fiúgyermeke voltam. És – itt megvonta a vállát – egy numerari hajlandó volt inasának fogadni, és lévén apám szomszédja, így hát az apám numerarit faragott belőlem. – Megborzolta a hajamat, és megcsipkedte a fülemet. – De a numerariság sem olyan munka, ami nektek, csavaros eszű navolaiaknak való. Ahhoz túlságosan is okosak a navolaiak! – Megint megcsípte a fülemet. – „Csavaros, csavaros, csavaros eszűek! Nem lehet rájuk bízni a számokat az oszlopokban. A következő pillanatban azt vennéd észre, hogy a navolai ellopja az üzletedet, a feleségedet, a lányaidat, és valószínűleg még a pantalonjaidat is!”

Ellöktem a kezét, mielőtt újra megcsíphetett volna.

– Azt hiszem, Pardiból kellene származnom – mondtam. – Egyáltalán nem vagyok csavaros eszű.

– Sfai – felelte, és ezúttal komoly hangot ütött meg. – Te di Regulai vagy, és da Navola. A kacskaringós utak a te otthonod és a legsűrűbb bozótod. Az elméd éles, mint Cazzetta elrejtett tőrei. Ez a véredben van, semmi kétség. Az elmédnek élesnek kell lennie, mint a penge, olyan körmönfontnak, mint a hal a hullámok alatt, és fürgének, mint a róka. Mert ilyen egy navolai. Ilyen a természeted. Maga Scuro dajkált téged, semmi kétség. Ez a véredben van.

De én nem így gondoltam.

Apám tudta, mennyibe kerül a búza Tlibiben és a jáde Crechiában. Tudta, hány tömb pardago érik a pardik nagy hűtőházaiban. Tudta, milyen arányban van arany Torre Amo, Cheroux, Merai és Vaz érméiben. Tudta, hány selyemköteg és hány sztyeppei ló volt a Capovába tartó karavánban, ami hat hónappal korábban indult, és csak három hónap múlva érkezik meg. Tudott a Meraiban tervezett puccsokról, és arról is, hogy hitelt nyújt majd az ottani parlnak, hogy megvédje magát ellenük.

Apám egyetlen pohár rubinszínű vinobracchiát ivott meg Tomas di Balcosival, és olyan tökéletesen felmérte őt, hogy a Speignissi család hamuvá égett, és Celia di Balcosi most a mi palazzónkban lakott, és mellettem tanult. Celia nem tartozott a családunkhoz, mégis úgy élt, mintha egy lenne közülünk, mert apám hasznosnak találta.

Apám mindig tervezett, mindig előre látott, mindig győzedelmeskedett, és tőlem elvárták, hogy kövessem.

Bár az ő véréből származtam, nem voltam alkalmas erre a feladatra.

6. fejezet

Nai. Na, tessék! Látod? Már most hazudok neked.

Már most próbálok úgy tenni, mintha mindig is ártatlan lettem volna – mintha nem ravaszkodtam volna, nem lettek volna zsiványságaim. De ez nem igaz. Természetesen nem bírtam apám hátborzongató zsenialitásával, de azt állítani, hogy nem tudtam ravaszkodni, nem lenne igaz. Minden gyereknek vannak titkai. Titkokat őrzünk a szüleink, a barátaink, a tanáraink előtt… Néha még saját magunk előtt is.

Nem voltam olyan bölcs, mint apám, és nem voltam olyan ármánykodó, mint Cazzetta. Közel olyan okos sem voltam, mint Merio a könyveivel és jól érlelt sajtjával, amelyet finom kenyérhéjjal morzsolt el az abakuszai mellett. De megvoltak a magam titkai. És a legnagyobb titkaim a felcseperedő fiú titkai voltak, a fiúé, aki gyorsan a férfikor küszöbére ért. A fiúé, akinek szőr nőtt a lábán és a golyóján, aki megérzi a férfiúi gerjedelem első, kínos rohamait.

Magam mögött hagytam az ártatlanság korát, és abba az újba léptem, amelyben hirtelen felfedeztem, hogy gyönyörködtet a női alak.

Olyan duedezzi lehettem Amo napja alatt? Azt hiszem, talán öregebb. Tizenhárom éves? Talán. Emlékeink a múltról összekuszálódnak, ami néha kegyes, ám egyes pillanatok és események mégis olyan ragyogóan emelkednek ki, ahogy az arany tündököl a páncélszekrényben. Tudom, hogy ez Celia érkezése után történt, és az után, hogy ő a mindennapi életem részévé vált, de az évet vagy évszakot meghatározni nehéz feladat. Talán éppen Celia érkezése volt az ok, a nálam érettebb lány felbukkanása és jelenléte, ami felébresztett bennem valamit.

Talán még soha nem tapasztaltad meg ezt a mindent elsöprő rohamot, vagy talán pontosan tudod, miről beszélek, de számomra, ahogy közeledtem a férfikor azon korai napjaihoz, a női alak puszta látványa egy csapásra elég lett ahhoz, hogy majdnem elájuljak. Elvesztettem az eszemet. Exomentissimo, ahogy Merio szokta mondogatni, bár ő a sajtra használta.

Egyszer csak nem tudtam másképp nézni a cselédre a folyosón anélkül, hogy feltűnjön, miként surrog a szoknyája a csípőjén. A szolgálólány mellrészén nyitott fűzője elég volt ahhoz, hogy elaléljak. Celia jelenléte, aki a közös étkezések és a közös órák miatt mindig sokszor tartózkodott a közelemben, még letaglózóbb volt. A magas – nálam sokkal magasabb – és érett – nálam sokkal érettebb – lány hirtelen folyton a közelemben volt. Ahogy ott volt az illata, a lehelete, a látványa, és ami a legnyomasztóbb, a gondolat, hogy a csupasz válla csak egy hajszálnyira van saját sóvárgó bőrömtől – ha mintegy mellesleg eltekintünk attól, hogy én inget, mellényt és kabátot viseltem, ő pedig blúzt, ruhát és köpenyt, és persze azt is, hogy ez a gondolat villámcsapásként sújtott le rám a scrittoriumban, Merio figyelő tekintete alatt, ahol Celiával az íróasztalánál ültünk, és a Khur Birodalomból származó, vízáztatta levelezést tanulmányoztuk…

Ugyanakkor gyakorlatilag meztelenül voltunk ott együtt!

Nos, érted már. Ilyen egy tökkelütött fiatal fiú elméje.

Ámde ott volt Celia hosszú, sötét haja, amint selymesen súrolja a lapot, hogy aztán egy könnyed mozdulattal a füle mögé simítsa, ott volt lágy, pihés arca… Nos, a szavak a lapon akár Xim pecsétjei is lehettek volna, annyit értettem belőlük, annyira megmámorosodtam a látványtól.

A lány iránti gyermeki rajongásom ilyenkor többnyire ártalmatlan maradt, csak dorgálást érdemeltem ki Meriótól, amiért nem jegyeztem meg egy szerződésnek ezt vagy azt a sorát. De súlyosabb következménye lett, amikor karddal gyakoroltunk, amikor keményen edzettünk, és kevesebb öltözéket viseltünk, hogy könnyebben tudjunk harcolni.

Ahogy Celia és én felváltva támadtunk és paríroztunk, lihegtünk és ziháltunk… nos, ilyenkor az izzadság ott csillogott Celia nyakán, átitatta a blúzát, és a látvány olyan nyomasztóan nehezedett rám, hogy könnyedén megszúrhatott.

– Davico! – kiáltotta Aghan kán. – Már megint elfeledkeztél a védekezésről! Hát nem tanítottam neked semmit?

Én csak feküdtem a földön, ahová Celia kényszerített. Kardja hegyét a torkomnak nyomta.

– Soha nem fogod megülni Szelet, ha nem figyelsz a védekezésedre – mondta enyhén somolyogva.

– Valóban nem fogja – morogta Aghan kán. – Celia, ma te lovagolsz Szélen. Te pedig, Davico, mellettünk gyalogolsz fel a dombokra.

– De…

De mit is mondhattam volna? Hogy egyáltalán nem figyeltem Celia kardjára vagy testtartására?

Így aznap gyalog mentem a dombok közé, és inkább hallgattam.

Még néhány újabb megzúzódott borda és bevert fej kellett hozzá, hogy félretegyem a Celiával kapcsolatos, tiltott gondolataimat. Túl nagy felfordulást okozott, és fájdalmas volt a lecke. Celia a nővérem volt, és kész. Lehet, hogy gyönyörű, de nem arra való, hogy vágyakozva bámuljam. Azért volt ott, hogy parírozzon, incselkedjen, kinevessen és fakarddal püföljön. Ez volt Celia.

De ha túl veszélyes is volt ahhoz, hogy epekedjek utána (és túl fájdalmas is az epekedés), attól még ott voltak mindenfelé a cseléd- és szolgálólányok. A konyhában, a kertekben, a vacsoránál ők hozták a finom étkeket, négykézláb súrolták a márványpadlót a folyosókon. A szemem folyton beitta az alakjukat. És mivel mindig szomjaztam, rájöttem, hogy ha csendben és ügyesen kimászok az egyik erkélyre, és feltornázom magam a szélén, akkor fel tudok mászni palazzónk vörös cseréptetejére, és el tudok lopakodni a tetőablakokhoz, amelyek beengedik a napfényt a lenti női fürdőkamrába.

Tudom, hogy ezért elítélsz majd. Én magam sem vagyok túlságosan büszke rá, de ha meg akarsz érteni, akkor teljesen meg kell ismerned. Nem fogok hazudni neked, mert bármennyire is kínos, a kendőzetlen igazság sokat ér. Azt hiszem, mondhatnám, hogy nem tudtam uralkodni magamon, hogy a kéjvágy túlságosan a hatalmába kerített, de ez sem lenne igaz. Közelebb áll az igazsághoz azt mondani, hogy nem akartam uralkodni magamon. Szörnyen vágytam rá, hogy kikémleljem a szolgálólányokat, hogy meztelen melleket, meztelen fenekeket és meztelen fügéket lássak, és így is tettem, és noha gyakran szégyelltem magam, mindig, mindig visszamentem, hogy újra kukkoljak.

Ai, micsoda zavaros, de egyben csodálatos gerjedelem tört rám, ahogy láttam őket fürdeni. Annát és Giannát, Sissiát és még sokan másokat. Gyönyörködtem a víztől csöpögő, szappantól habos alakjuk látványában. Szinte ragyogtak a fürdőkamrát elárasztó természetes fényben. Valóságos istennők voltak. Erdei nimfák és szilfák. Az ősi, borivó istent – akinek akkora a hímvesszeje, mint egy lónak –, Calibát kísérő faták voltak.

Láttam már a navolai márványszobrokban megörökített női szépséget; sőt, az a mi palazzónkban is mindenütt jelen volt, Urula csobogó szökőkútjain és Caliba fatáinak csempemozaikjain a fürdőkamrákban, ahol az isten szüntelen üldözte őket. Jelen volt mindenütt. De az soha nem lélegzett, soha nem élt. Soha nem pirult a hűvös bőr, ahogy forró víz érte. Soha nem lett rózsás a sápadt bőr. A szobroknak nem volt olyan sötét bőre, mint amilyenek a zuromi teák. Soha nem volt fekete fanszőrzetük, olyan kusza és titokzatos, mint Romiglia legmélyebb erdei…

Ai, a test csodái. Ai, a nők csodája.

Még most is, ahogy felidézem, letaglóznak ezek az első, lopott pillanatok. Akkor még túl fiatal voltam ahhoz, hogy pontosan tudjam, mit is szeretnék kezdeni azokkal a szépséges nőkkel, hogy megismerjem a gyönyört, ami abból fakad, ahogy a test a testhez simul. De ó, nagyon szerettem nézni őket, és ez a látvány nagy ajándék volt nekem. És bár loptam azokat a pillanatokat, ami nem volt helyes, mégis erőt adtak nekem sokkal később, a fájdalmas, nyomorúságos időkben, amikor nem maradt más látnivaló, csak a sötétség, és nem maradt miben reménykedni, csak a halálban.

De az majd később jön.

Akkoriban még fiatal voltam, az ifjúkori rajongás lázában égtem, és sosem tudtam kielégíteni a vágyaimat. Az egyik pillanatban a leckéimmel vesződtem, vagy Csutkán lovagoltam, vagy éppen a barátaimmal, Pieróval, Ciercóval és Giovannival horgásztam, amikor hirtelen megint rám tört a vágy, és ostoba módon hagytam, hogy vezessen.

Így történt, hogy azon a napon, amikor a szolgálólányok nem fürödtek, kieszeltem a tervet, hogy belopózom apám könyvtárába.

Exomentissimo voltam.

Tudtam, hogy apám és Merio aznap nem lesz ott, mert éppen egy khuri borsot és sáfrányt szállító hajó indulását felügyelték, amely az esti dagálykor fut ki Gavazzonero szirtjei felé. Ha gyors és ravasz leszek, könnyedén kinyithatom a nehéz tölgyajtót, amelyet elég résnyire tárnom, és máris besurranhatok apám boltozatos szentélyébe.