Alix E. Harrow: Starling House

Copyright © 2023 by Alix E. Harrow

Hungarian Translation © Ballai Mária, 2023

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Alix E. Harrow: Starling House

A Tor Book, New York, 2023

Fordította: Ballai Mária

ISBN: 978 963 598 241 7 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Micaela Alcaino

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Vas Annamária

Korrektor: Kótai Kata, Balázs Piroska

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: fantasy

Fivéreimnek

„Volt már néhány különös álmom; emlékük sohasem hagyott el, s megváltoztatták gondolatvilágomat. Úgy feloldódtak bennem, mint vízben a bor, és megváltoztatták lelkem színeit. Íme az egyik.”

Emily Brontë: Üvöltő szelek (Sőtér István fordítása)

EGY

Néha egy olyan házról álmodom, amit még soha nem láttam.

Mármint jóformán még senki sem látta. Logan Caldwell váltig állítja, hogy tavaly nyáron szórakozásból becsengetett a kapun, utána meg elrohant, de ő még nálam is nagyobb hazug. Az az igazság, hogy a ház alig látszik az útról. Csak a kapu vasfogát és a felhajtó hosszú, piros nyelvét lehet megszemlélni, és talán még itt-ott a mészkő fal is kivehető a lonc meg a szárcsagyökér kusza hajtásai mögött. A borostyán félig elnyelte a kapura kifüggesztett emléktáblát is, aminek betűit betemette a moha és az elhanyagoltság, ezért már csak a ház nevét lehet kibetűzni:

STARLING-HÁZ

De néha, a tél korai sötétjében átviláglik a platánok között egy fényes ablak. Különös, telített borostyánsárga fénye megremeg a szélben, és cseppet sem hasonlít a villanyoszlopok zümmögéséhez vagy a neoncsövek beteges kékjéhez.[1] Azt hiszem, abból az ablakból árad az egyetlen olyan fény, aminek forrása nem a folyóparti szénerőmű.

Álmomban ez a fény nekem világít.

Követem a kapuig, majd végig a felhajtón, át a küszöbön. Félnem kellene – különféle történetek keringenek a Starling-házról, olyanok, amiket csak éjszaka, félig suttogva, a verandán villódzó lámpa alatt osztanak meg egymással az emberek –, de álmomban nem tétovázom.

Álmomban otthon vagyok.

Ez még nyilván a tudatalattim számára is túlságosan távol áll a valóságtól, mert általában ilyenkor ébredek fel a félhomályos motelszobában. Sóvár, üres fájdalom járja át a mellkasomat, amit honvágyként azonosítok, de azt hiszem, nem igazán ismerem ezt az érzést.

Addig bámulom a plafont, amíg a hajnal le nem fricskázza róla a parkoló fényeit.

Régen azt hittem, ezek az álmok jelentenek valamit. Hirtelen kezdődtek tizenkét-tizenhárom éves koromban, épp amikor a könyveim szereplői mind mágikus képességek birtokába kerültek, rejtjeles üzeneteket kaptak, vagy hasonló, így természetesen a megszállottjuk lettem.

A város összes lakóját a Starling-házról faggattam, de válasz helyett a fogukat szívva, résnyire szűkült szemmel néztek rám. Az itteniek soha nem kedveltek, tekintetük rögtön lecsúszott rólam, mintha egy utcai koldus, egy elütött állat vagy egy olyan probléma lennék, amellyel kötelességük volna foglalkozni, ha egyenesen rám néznének – viszont a Starlingokat még nálam is kevésbé szerették.

Különcnek és embergyűlölőnek tartották a kétes eredetű családot, melynek tagjai nemzedékeken át Eden polgári társadalmának legalapvetőbb alkotóelemeihez (egyház, iskola, jótékonysági vásár az önkéntes tűzoltóság javára) sem voltak hajlandók csatlakozni, ehelyett inkább befészkelték magukat abba a hatalmas házba, ahová a halottkémen kívül még soha senki nem lépett be. Pénzük mindig is volt – ami a gyilkosságon kívül általában minden másra mentséget nyújt –, de nem a szénből, és nem is a dohányból, ráadásul mintha senki sem lenne képes beházasodni hozzájuk. A Starlingok családfája oltások és vadhajtások észvesztő kuszasága, tele városon kívüliekkel és idegenekkel, akik csak úgy felbukkantak a ház kapuja előtt, és anélkül követelték maguknak a Starling nevet, hogy valaha is jártak volna Edenben.

Az egész város abban reménykedik, hogy egyszer a házukkal együtt elsüllyednek egy víznyelőben, és ott rohadnak meg a fenekén. Senki sem gyászolná vagy emlegetné őket, de akkor – talán – a város megszabadulna az évszázados átoktól.

(Én nem igazán hiszek az átkokban, de ha léteznek elátkozott városok, bizonyára szörnyen hasonlítanak a kentuckybeli Edenre. Régebben Eden volt az ország első számú szénlelőhelye, de most csak egy külfejtett folyópart, rajta egy erőművel, egy zagytározóval és két Dollar Generallal. Az a fajta hely, ahol csak azok maradnak, akik nem engedhetik meg maguknak, hogy elmenjenek, ahol rozsdaízű a víz, s még nyáron is hidegen szitál a köd a folyó felől, még délutánra sem oszlik fel az alacsonyan fekvő területeken.)

Mivel senki sem hajlott arra, hogy elmondja nekem a Starling-ház történetét, előálltam egy saját mesével. Egy Edenhez hasonló városban nem sok mindent lehet csinálni, ráadásul alig voltak velem egykorú barátaim. Akármilyen megnyerő is a mosolya, nem számíthat nagy népszerűségre az, aki adománygyűjtő konténerből öltözködik, és a boltból lop magának iskolai felszerelést. A többi gyerek érezte a mosolyom mögötti éhínséget, és azzal az ösztönös bizonyossággal került, hogy ha hajótörést szenvednénk, hat héttel később az ő csontjaikat használnám fogpiszkálónak.

Így a legtöbb hétvégém azzal telt, hogy a motel matracán ücsörögtem törökülésben a kisöcsém társaságában, és addig ontottam magamból a kísértetjárta házakról szóló történeteket, mígnem már annyira futkosott a hátunkon a hideg, hogy a három szobával arrébb megnyikorduló kilincs hangjára is felsikoltottunk. A legjobb sztorikat papírra vetettem az éjfél utáni titkos órákban – amikor Jasper már aludt, anya pedig még nem ért vissza –, de sehová sem küldtem be őket.[2] Egyébként is évekkel ezelőtt felhagytam már az ilyesmivel.

Egyszer beszámoltam anyának az álmokról. Nevetett. Azt mondta, ha ő is annyiszor olvasta volna azt az átkozott könyvet, mint én, neki is rémálmai lennének.

Történt ugyanis, hogy a negyedik vagy ötödik születésnapomra Az Alvidék egy régi, tizenkilencedik századi példányát kaptam anyámtól. Vászonkötésű borítója a pókhálók színét idézte, a címet ezüstös szálakkal hímezték rá. A használt és feltehetően lopott könyv borítójának belső oldalán valaki más nevének kezdőbetűi álltak, de olyan sokszor elolvastam, hogy kijártak a lapjai.

A történet jobbára minden eredetiséget nélkülözött: egy kislányról (Nora Leeről) szólt, aki felfedez egy másik világot (az Alvidéket), ezután pedig érzékcsalódásokban bővelkedő kalandokban lesz része. A benne lévő rajzok sem remekművek: éles körvonalakkal készített litográfiák, valahol a kísérteties és a rémálomszerű ábrázolások között. De emlékszem, addig bámultam rájuk, amíg az utóképek a szemhéjam belső felére nem égtek. Az illusztrációkon kísérteties fenevadak portyáztak a fekete vidéken, sápadt alakok bolyongtak a rengetegben, kislányok estek be föld alatti, titkos üregekbe. Amikor ezeket a rajzokat nézegettem, olyan érzésem támadt, mintha valaki más koponyájában lettem volna, de ez a valaki tudta, amit én is: hogy minden mosoly mögött éles fogak rejtőznek, és csupasz csontok lapulnak a világszép bőre alatt.

Ujjamat sokszor végighúztam a szerző nevén, és elmerengve írtam rá a közepesre értékelt dolgozatom margójára: E. Starling.

Az írónő nem jelentetett meg több könyvet. Soha nem adott egy interjút sem. Az egyetlen, amit Az Alvidéken kívül hátrahagyott, az a fák között rejtőző ház volt. Talán épp emiatt lettem annyira a megszállottja. Látni akartam, hol nőtt fel a szerző, be akartam bizonyítani magamnak, hogy valóban létezett. Be szerettem volna barangolni a titkos lakóhelyét, meg akartam érinteni a tapétáját, látni, ahogy meglebbennek a függönyei, és egy pillanatra elhinni, hogy nem a szél, hanem a szelleme mozgatja őket.

Tizenegy éve és negyvennégy napja nem nyitottam ki ezt a könyvet. Anya temetése után rögtön hazamentem, és egy szatyorba hajítottam fél doboz Newport cigarettával, egy mállófélben lévő álomfogóval meg egy rúzzsal együtt, aztán az egészet betoltam mélyen az ágy alá.

Fogadok, hogy mostanra megdagadtak és bepenészedtek a lapok, hisz idővel minden rothadásnak indul Edenben.

Néha még mindig álmodom a Starling-házról, de már nem hiszek abban, hogy ez bármit is jelent. És még ha jelentene is, nem vagyok több, csupán egy lány, akinek nem sikerült befejeznie a középiskolát, részmunkaidőben dolgozik a Tractor Supplyban, csúnya a foga, az öccse pedig jobbat érdemel ennél a kiúttalan, áldatlan pöcegödörnél.

Az álmokat nem a hozzám hasonlóknak találták ki.

Az olyanoknak, mint én, két listát kell írniuk: egyet arról, amire szükségük van, egyet pedig arról, amit szeretnének. Akinek van esze, rövidre fogja az elsőt, és elégeti a másodikat. Anya soha nem érzett rá erre – mindig akart valamit, mindig törekedett, vágyakozott, sóvárgott, epekedett egészen addig, amíg már nem –, de én gyorsan tanulok. Egyetlen listám van, rajta egyetlen tétellel, ami kellőképp lefoglal.

Vannak dupla műszakok, amiket el lehet vállalni, emberek, akiket ki lehet zsebelni, szociális munkások, akiket félre lehet vezetni, fagyasztott pizzák, amiket félbe lehet hajtani, hogy beférjenek a mikróba, olcsó inhalátorok, amiket meg lehet rendelni gyanús weboldalakról, és hosszú éjszakák, melyek során Jasper hörgő-sípoló lélegzetvételeit hallgathatom.

Aztán van az a bézs színű boríték is, ami abból a puccos északi iskolából érkezett azután, hogy Jasper elment előfelvételizni, meg az a megtakarítási számla, amit egy nappal a boríték érkezése után nyitottam ki, és az anya által rám hagyott számos figyelemre méltó készséget – fortélyosság, lopás, csalás, báj, dacos és teljességgel megalapozatlan optimizmus – igénybe véve sikerült gyarapítanom, de ez még mindig nem elég ahhoz, hogy kijuttassam Jaspert erről a helyről.

Azt hiszem, az álmok olyanok, mint a kóbor macskák, akik végül odébbállnak, ha nem etetem őket tovább.

Ezért már nem találok ki történeteket a Starling-házról, és másokat sem kérdezgetek róla. Nem téblábolok, amikor elhaladok a vaskapu előtt, nem nézek fel rá zakatoló szívvel abban reménykedve, hogy megpillantom azt a magányos, borostyánszínű fényt, ami mintha egy előkelőbb, különösebb világból ragyogna, csak nekem. Soha nem veszem elő az ágy alól a szatyrot.

De néha, pont mielőtt elaludnék, látom a motelszoba falán felfelé kúszni a fák fekete árnyait, holott semmi sincs odakint az aszfalton és a gazon kívül. Érzem a körülöttem lévő fenevadak forró leheletét, és követem őket lefelé, az Alvidékre.

KETTŐ

Egy szürke, februári kedd estén épp a motel felé tartok egy különösen szar nap után.

Nem tudom, mitől alakult ilyen pocsékul, nagyjából pont úgy telt, mint az ezt megelőző és feltehetően elkövetkező napok, amikor csupán két hosszú séta szakítja meg az órák jellegtelen tömegét a moteltől a munkába és vissza, a hidegben. Csakhogy most nyolc teljes órát kellett Lacey Matthews társaságában töltenem, aki olyan, mint a sótlan vaj, és amikor a műszak végén hiány mutatkozott a kasszában, a főnök nem mondott semmit, de a tekintete arra utalt, hogy rajtam fogja tartani a szemét, mert szerinte én felelek az eltérésért – ami így is van. Emellett tegnap esett a hó, és a latyak lehangolóan rohad az ereszcsatornákban, de még a lyukas teniszcipőmet is átáztatja, és reggel sikerült rávennem Jaspert, hogy ő vegye fel a jó kabátot. Azonkívül huszonhat éves vagyok, és egy istenverte kocsit sem engedhetek meg magamnak.

Megkérhettem volna Lacey-t, hogy vigyen haza, de akár az unokatestvérét, Lance-t is, aki esténként a telefonos ügyfélszolgálatnál dolgozik. De Lacey útközben megpróbált volna megtéríteni, Lance pedig a temető útján félreállva a farmerem gombjához nyúlt volna, én pedig valószínűleg hagytam volna neki, mert igazán jólesett volna, és a motel egyébként is nagyon kiesik neki, de később megcsapott volna az illata a kapucnis pulcsimon – egy teljesen általános, savanyú illat, a benzinkutak mosdójában lévő sárga szappantömbökéhez hasonló –, és akkor olyan mélységes, annyira tökéletesen lapos közöny uralkodna el rajtam, amitől kísértést éreznék, hogy elővegyem a szatyrot az ágy alól, csak hogy kiderüljön, képes vagyok-e még egyáltalán bármilyen érzelemre.

Így hát gyalog teszem meg az utat.

A Tractor Supply négy mérföldre van a moteltől – három és félre, ha a könyvtár mögött levágom az utat, és a régi vasúti hídon megyek át a folyó fölött, ami mindig furcsa, kesergő hangulatba hoz.

Elhaladok a bolhapiac, a lakókocsipark és a másik Dollar General mellett, majd az a mexikói étterem következik, amelyik a Hardee’s régi épületébe költözött. Ezután az úton átkelve követem a Gravely Erőmű területére vezető síneket. Este csaknem szépnek mondható az erőmű, egy hatalmas, aranyszínű város, amely olyan fényesen ragyog, hogy sárgára festi az eget, és hosszú árnyékot vet az ember mögé.

A villanyoszlopok zümmögnek, a seregélyek duruzsolnak, a folyó magában énekel.

Már évekkel ezelőtt leaszfaltozták a régi vasúti hidat, de én a legszélén szeretek menni, ahol kilógnak a talpfák. Ha lenézek, látom a hézagok között rohanó Mud folyót, a fekete feledést, ezért inkább felfelé fordítom a tekintetem. Nyáron annyira átszövi a partot a lonc és a fojtóbab, hogy minden csupa zöld, de most látszik a vidék hullámzása és egy régi bányaakna horpadása.

Még emlékszem arra a hatalmasra tátott fekete szájára, de az önkormányzat bedeszkáztatta, miután néhány kölyök egymást biztatva bemerészkedett a VESZÉLY tábla mögé. Előttük többen is megtették már ugyanezt, ám aznap este magasan gomolygott a köd – Edent gyorsan el tudja lepni a sűrű köd, ami annyira tömött, hogy szinte hallani, ahogy az ember mellett lépeget –, és egyikük minden bizonnyal eltévedt. Soha nem került elő a holtteste.[3]

A folyó most hangosan énekel, édesen, akár egy szirén, és azon kapom magam, hogy vele együtt dúdolok. Nem igazán csábít az alattam hömpölygő víz hideg feketesége – az öngyilkosság egy összekulcsolt kéz, márpedig nekem nem szokásom feladni –, de emlékszem, milyen érzés volt ott lenni a csontok és a piócák között, a nagy csendben, fényévekre a túlélés gürcöléssel, igyekvéssel és őrlődéssel járó munkájától.

Csakhogy fáradt vagyok.

Meglehetősen biztosra veszem, hogy ez az, amit Mr. Cole, a középiskolai pályaválasztási tanácsadó „krízispontnak” nevezne. Ilyenkor lenne esedékes „felkeresni azokat, akik segíteni szoktak” nekem, de nincs ilyen ember. Itt van Bev, az Édenkert Motel tulajdonosa és vezetője, aki köteles ingyen rendelkezésünkre bocsátani a 12-es szobát valamilyen kétes alkunak köszönhetően, amit Bev anyával kötött, ám nem köteles szívesen tenni ezt. Van még Charlotte, a helyi könyvtáros és a Muhlenberg Megyei Történelmi Társaság alapítója, aki olyan rendes volt, hogy nem tiltott ki a könyvtárból, miután kiderült, hogy hamis lakcímmel szereztem olvasójegyet, és eladtam pár könyvtári DVD-t az interneten. Ehelyett csupán annyit kért, hogy lehetőleg máskor ne tegyek ilyet, majd adott egy csésze kávét, amibe annyi cukrot rakott, hogy megfájdultak tőle a lyukas fogaim. Rajtuk kívül nincs más, csak a pokolmacska – egy undok kalikó, aki a motel szemétlerakója alatt éldegél –, és az öcsém.

Bárcsak beszélhetnék anyával! Rémes tanácsokat adott, de már majdnem annyi idős vagyok, mint ő a halála idején, így gondolom, olyan lenne, mintha egy baráttal beszélgetnék.

Beszámolhatnék neki a Stonewood Akadémiáról. Hogy továbbítottam nekik Jasper iskolai papírjait, kitöltöttem az összes űrlapot, aztán addig hízelegtem, amíg meg nem ígérték, hogy fenntartanak neki egy helyet a következő félévre, ha május végéig kifizetem a tandíjat. Biztosítottam őket arról, hogy ez nem fog gondot okozni, s pont olyan értelmesen és gördülékenyen beszéltem, ahogy tanított. Hogy a következő három hónapban a négyszeresére kell gyarapítanom a megtakarításaimat azon a munkahelyen, ahol minimálbért kapok, és ahol gondosan ügyelnek arra, hogy ne lépjem át a heti harminc órát, mert akkor egészségbiztosítást is kellene fizetniük.

De meg fogom találni a módját, mert muszáj, és ha kell, akár mezítláb is átgázolok a pokol tüzén, hogy megszerezzem, amire szükségem van.

Hideg kezem kéknek látszik a telefon fényében. hé szaros, hogy állsz a beszámolóddal

remekül – válaszol Jasper, amit őszintén szólva gyanúsan sok felkiáltójel követ.

ó, tényleg? milyen állításból indulsz ki? Igazából nincs miért aggódnom. A kisöcsém olyan ragyogó elmével rendelkezik, hogy eddig minden tanárt megnyert magának a barna bőrű és göndör hajú fiúkkal kapcsolatos előítéleteik ellenére – mégis jobban érzem magam, ha nyüstölhetem. Máris halkabban énekel a folyó a koponyámban.

abból, hogy egyszerre tizennégy mályvacukor fér be a számba

és hogy a könyv összes szereplőjére ráférne egy hosszas beszélgetés mr cole-lal

Elképzelem, ahogy Heathcliff Mr. Cole alulméretezett műanyag székén gubbaszt egy indulatkezeléssel kapcsolatos tájékoztató füzettel a kezében, és magával ragad az együttérzés furcsa sodra. Mr. Cole rendes ember, de nem tud mit kezdeni azokkal a gyerekekkel, akik a szabályok másik oldalán nőttek fel, ahol a világ sötét és törvények nélküli, és csak a ravaszak és elvetemültek maradnak életben.

Jasper se nem ravasz, se nem elvetemült, ami csak egyike annak az ezer dolognak, ami miatt ki kell juttatnom innen. Rangsorban pontosan a levegőminőség, a konföderációs zászló és a balszerencse mögött áll, ami úgy settenkedik mögöttünk, akár egy alattomos kutya, aki folyton a lábunk felé kap. (Nem hiszek az átkokban, de ha létezik elátkozott család, az nagyon hasonlíthat a miénkre.)

ez nem állítás. Ujjaim beleakadnak a képernyőt átszelő repedések pókhálójába.

már ne is haragudj, de hányas is voltál 10.ben angolból??

Nevetésem a levegőben lebeg, fehéren, akár egy kísértet. kitüntetéssel végeztem el a menj a picsába iskolát

Kis szünet. nyugi. holnap lesz a pályaválasztási börze, senki sem fog az esszékkel foglalkozni

Iskoláskoromban rühelltem a pályaválasztási börzéket. Errefelé nincs más lehetőség az erőmű légszennyezésének belélegzésén kívül, ezért csak a hadsereg szokott standot állítani, egy baptista pedig szórólapokat osztogat. A legnagyobb izgalomra a nap végén kerül sor, amikor Don Gravely, a Gravely Erőmű vezérigazgatója színpadra lép, és kínos beszédében a kemény munkáról meg az amerikai néplélekről papol, mintha ő nem a bátyjától örökölte volna az egész vagyonát. Miközben a diákok kivonulnak a tornateremből, mindenkinek kezet kell rázni vele, de amikor egyszer rám került a sor, összerezzent, mintha ragályosnak hitte volna a nincstelenséget. Olyan érzés volt megérinteni, akár egy frissen hámozott főtt tojást.

Amikor elképzelem, hogy Jasper keze hozzáér ehhez a nyirkos segg érzetét keltő tenyérhez, felforrósodik és bizseregni kezd a bőröm. Jaspernek nem kell végighallgatnia a lófaszról se szóló beszédeket, és egy jelentkezési lapot sem kell hazahoznia, mert nem fog Edenben ragadni.

felhívom miss hudsont, és azt mondom neki, hogy lázas vagy, kit érdekel az a hülye börze?

De ő azt feleli: nem kell, nem para

Miközben magam mögött hagyom a folyót, és elindulok felfelé, szélcsend áll be a beszélgetésünkben. A fejem fölött elektromos vezetékek ólálkodnak, a fák összezárnak, és kitakarják a csillagokat. A városnak ezen a részén nincs közvilágítás.

hol jársz? éhes vok

Egy fal húzódik az út mentén, foghíjas téglái rogyadoznak az évektől, a habarcs szétmállik a vadszőlő és a mérges szömörce dörgölőző ujjai alatt.

pont most megyek el a starling ház mellett

Jasper egy könnyet hullató mosolygós fejjel és három betűvel válaszol: RIP.

Küldök neki egy középső ujjat, majd visszacsúsztatom a telefonomat a pulcsim zsebébe.

Sietnem kellene. Az útra festett fehér csíkokra kellene szegeznem a tekintetem, és Jasper megtakarítási számlája körül kellene forogniuk a gondolataimnak.

De fázom, fáradt vagyok, s ez az elcsigázottság mélyebbre hatol az izmoknál és a csontoknál. A lábam lelassít. A szemem felfelé vándorol, borostyánsárga csillogást keres az erdő mögötti alkonyatban.

Meg is találja. Az egyik emeleti ablak aranyfénye áttöri a szürkületet, akár egy világítótorony, amely túl messze költözött a parttól.

Csakhogy a világítótornyok távolmaradásra intenek, nem pedig közelebb csalogatnak. Átugrom az út melletti árkot, végighúzom a kezem a téglákon, majd hideg vasba ütközöm. A Starling-ház kapuja teljesen átlagosnak tűnik messziről – a rozsda és a borostyán által félig megrágott fémelemek sűrű szövedéke, amit egy már-már otrombának ható, óriási lakat tart zárva –, de közelről különböző alakok bontakoznak ki rajta: egy begörbült karom, egy túl sok ízülettel rendelkező láb, pikkelyes hát, fogakkal teli száj, fejek üres szemgödörrel. Mások ördögöknek, vagy ami még rosszabb, modern művészetnek nevezik ezeket az alakokat, de engem Az Alvidék fenevadjaira emlékeztetnek, ami burkoltan azt jelenti, hogy marhára nyugtalanítóak.

Még most is látom a kapu túloldalán ragyogó ablakot. Közelebb lépek, ujjaim a nyitott állkapcsok és kunkorodó farkak között kacskaringóznak. A fényre meredek, és gyermeteg módon azt kívánom, bárcsak nekem ragyogna. Akár a verandán égve hagyott lámpa, mely szívesen lát otthon egy hosszú nap végén.

Nincs se otthonom, se lámpám a verandán. De mindenem megvan, ami kell, és ennyi elég.

Csakhogy néha, isten bocsássa meg, többre vágyom.

Már olyan közel vagyok a kapuhoz, hogy a leheletem gyöngyözik a hideg fémen. Tudom, hogy mennem kellene – egyre mélyül a sötétség, Jaspernek vacsoráznia kell, és már nem érzem a lábam a hidegtől –, de továbbra is ott ácsorgok, bámulok felfelé, és olyan éhség kísért, amit meg sem tudok nevezni pontosan.

Megállapítom, hogy igazam volt: az álmok tényleg olyanok, mint a kóbor macskák. Ha nem kapnak enni, lesoványodnak, kiokosodnak, és élesebb lesz a karmuk, s olyankor ugranak az ember nyakába, amikor csöppet sem számít rá.

Csak akkor tűnik fel, milyen erősen kapaszkodom a kapuba, amikor belém harap a vas, és megcsap a vér nedves melege. Káromkodom, a sebre szorítom a pulcsim ujját. Azon töprengek, mennyit kérhetnek az orvosi rendelőben egy tetanusz elleni oltásért, s miért érzem hirtelen töménynek és édesnek a levegőt, amikor egyszerre két dologra is rájövök.

Az első, hogy az ablakban kialudt a fény.

A második pedig, hogy valaki áll a Starling-ház kapujának túloldalán.

A Starling-ház soha nem fogad vendégeket. Nincsenek zárt körű rendezvények, hazalátogató rokonok, gázszerelők vagy csomagszállítók. Néha, a hormontúltengés hullámát meglovagolva középiskolások egy csapata a fejébe veszi, hogy átmászik a falon, és beoson a házba, de aztán előgomolyog a köd, vagy meglegyinti őket oldalról a szél, így soha nem jutnak el a tervük megvalósításáig. Heti egyszer élelmiszerek jelennek meg a kapu előtt, a tej átizzadja a barna papírzacskókat, és időnként egy áramvonalas fekete autó parkol az út túloldalán, egy-két órán át jár a motorja, de soha senki nem száll be vagy ki belőle. Kétlem, hogy az utóbbi tíz évben bárki is betette volna a lábát a Starling-birtokra.

Vagyis csak egyetlenegy ember állhat a kapu másik oldalán.

A legújabb Starling teljesen egyedül él, egy Boo Radley-szerű[4] lény, akit először a mesterkéltnek ható neve (Alistair vagy Alfred, ebben nincs egyetértés), másodszor a haja (amikor utoljára látták, kellően elhanyagolt volt ahhoz, hogy sajnálatos politikai beállítódásra lehessen róla következtetni), harmadszor pedig az a baljós pletyka ítélt kárhozatra, hogy a szülei gyanús körülmények között, túl fiatalon haltak meg.[5]

De a Starling-ház örököse nem úgy néz ki, mint egy gazdag remete vagy egy gyilkos. Úgy fest, mint egy sovány varjú. Állig begombolt inget visel, ami nem pontosan az ő mérete, válla a varratokra görnyed. Arca csupa merev szögből és mogorva csontból áll, orra csőrszerű, haja, akár egy elrongyolódott paróka, és ha egy hangyányit rövidebb lenne, úgy nézne ki, mint egy nyolcvanas évekbeli focista. Tekintete az enyémbe fúródik.

Tudatára ébredek annak, hogy miközben farkasszemet nézek vele, úgy állok előtte, akár egy megzavart vadállat, mint egy oposszum, akit rajtakaptak, hogy a motel kukáját fosztogatja. Semmi törvénybe ütközőt nem tettem, ugyanakkor semmilyen észszerű magyarázatot nem tudok adni arra, miért téblábolok sötétedés után a kapuja előtt, és mivel ötven százalék esélye van annak, hogy tényleg gyilkos, azt teszem, amit anya, amikor szorult helyzetben találta magát, amire minden egyes nap sor került: mosolygok.

– Ó, nem is láttalak! – kapok a mellkasomhoz, és kislányosan felkuncogok. – Épp erre jártam, és gondoltam, alaposabban megnézem ezt a kaput. Nagyon menő. De mindegy is, nem akartalak zavarni, már itt sem vagyok.

A Starling-ház örököse nem mosolyog vissza rám. Igazából pont olyan benyomást kelt, mint aki még soha semmin nem mosolyodott el, és nem is fog, mintha egy megkeseredett szikladarabból faragták volna ki, nem pedig hétköznapi módon jött volna világra. Pillantása a bal kezem felé villan. A vér időközben átáztatta a pulóveremet, és most drámai hatást keltve csöpög az ujjbegyeimről.

– Ó, a francba! – Hamvába holt kísérletet teszek arra, hogy a zsebembe dugjam a kezem, ami ráadásul fáj is. – Semmi komoly. Csak az előbb elestem, és…

A Starling-ház örököse olyan gyorsan mozog, hogy felnyögni is alig van időm. Keze átbújik a kapun, és megragadja az enyémet. Tudom, hogy vissza kellene húznom – ha valaki tizenöt éves kora óta egyedül van, megtanulja: nem hagyhatja, hogy idegen férfiak bármilyen testrészéhez is hozzáérjenek –, de egy hatalmas lakat választ el tőle, és az én átkozottul hideg bőrömmel ellentétben az övé meleg. Felfelé fordítja a tenyerem, s halkan felszisszen.

– Semmiség – bizonygatom vállvonogatva.

Nem az: a kezemet piros nyálka borítja be, és a tátongó seb láttán arra gondolok, ide már nem elég a pillanatragasztó meg a hidrogén-peroxid.

– Az öcsém majd bekötözi. Már egyébként is vár, úgyhogy tényleg mennem kell.

Nem enged el. Nem húzódom el. Hüvelykujja a vágás recés széle fölött köröz, épphogy nem ér hozzá, és ekkor hirtelen észreveszem, hogy az ujjai remegnek, reszketnek a tenyerem fölött. Talán ő is egyike azoknak az embereknek, akik elájulnak, ha vért látnak, vagy afféle különc remetéknek, akik nincsenek hozzászokva ahhoz, hogy fiatal nők vérezzék össze a kapujukat.

– Nem nagy ügy. – Általában nem vagyok őszinte, kivéve Jasperrel, viszont egyfajta rokonszenvet érzek a Starling-ház örököse iránt. De az is lehet, hogy csak a szimmetria miatt: velem egykorú, alulöltözött, reszket, és a város nagy része ki nem állhatja. – Tényleg jól vagyok.

Felpillant, és amikor a szemébe nézek, hirtelen ijesztően tisztán látok, és tudom, hogy tévedtem. Nem a rosszulléttől vagy a hidegtől remeg a keze, hanem a dühtől.

Holtsápadt bőre ráfeszül zord arccsontjaira, ajka állati vicsorgással húzódik fel a fogsoráról. Szeme a barlangok csillagtalan feketesége.

Megtántorodom, mintha meglöktek volna, mosolyomat elhagyva a motelszoba kulcsát keresem az ép kezemmel a zsebemben. Lehet, hogy ő a magasabb, de lefogadom, hogy én becstelenebbül harcolok.

Azonban nem nyitja ki a kaput. Közelebb hajol, homlokát a vashoz tapasztja, ujjai olyan erősen szorítják a rácsokat, hogy elfehérednek. A vérem nyálkásan ragyog a bütykein.

– Fuss! – hörgi.

Eliramodom.

Teljes erőmből, szélsebesen futok, a mellkasomhoz szorítom a bal kezem, ami még mindig lüktet, de már nem annyira hideg, mint korábban.

A Starling-ház örököse végignézi, ahogy a lány elszalad tőle, és nem bánja, hogy így alakult.

Nem bánja, hogy a lány kitépte a kezét a markából, vagy hogy mielőtt futásnak eredt, rávillantotta a szemét, könyörtelenül és szúrósan, akár egy bevert szög. A ragyogó, merész mosoly hirtelen elillanását pedig különösen nem sajnálja, mert az egyébként sem volt őszinte.

Rövid ideig küzd az ellen a képtelen késztetés ellen, hogy a lány után kiáltson – Várj! vagy akár: Gyere vissza! –, aztán emlékezteti magát: egyáltalán nem akarja, hogy a lány visszajöjjön. Azt akarja, hogy fusson, és meg sem álljon, fusson, amilyen gyorsan csak tud. Azt akarja, hogy pakolja össze a holmiját, vegyen egy buszjegyet a Waffle House-ban, menjen el Edenből, és vissza se nézzen.

Természetesen a lány nem fog így tenni. A ház most már akarja őt, és a ház makacs. Már el is tűnt a vér a kapuról, mintha egy láthatatlan nyelv nyalogatta volna le róla.

A Starling-ház örököse nem tudja, hogy a ház miért pont ezt a szeplős, madárijesztőnek is beillő lányt akarja, akinek ferdén áll a foga, a farmerje lyukas a térdén, és az elszánt tekintetét leszámítva teljességgel átlagos. És talán azt leszámítva, ahogy megállt a fiúval szemben. A fiú egy szellem, szóbeszéd, történet, amelyet csak azután suttognak el, hogy a gyerekek lefeküdtek aludni. A lány fázott, megsérült, teljesen egyedül volt az egyre mélyebb sötétségben, ennek ellenére csak akkor szaladt el, amikor a fiú ráparancsolt. A ház mindig is szerette a bátrakat.

Ám Arthur Starling megesküdött a szülei sírjára, hogy ő lesz a Starling-ház utolsó őrzője. Sok mindent el lehet róla mondani – gyáva, bolond, szánalmas csődtömeg –, de azt nem, hogy nem állja a szavát. Rajta kívül senki sem fog minden egyes éjjel ébren feküdni a karmok kaparászását és a lihegést hallgatva. Senki más nem fogja azzal tölteni az életét, hogy egy láthatatlan háborút vív, aminek jutalma vagy a győzelem némasága, vagy a kudarc túl magas ára. Őt követően senki más nem fogja kézbe venni a Starling-kardot.

Különösen nem egy vézna, elszánt tekintetű és hazug mosolyú lány.

Arthur lehámozza homlokát a kapuról, és hátat fordít neki. Válla előregörnyed, és ha most az anyja látná, összeszűkítené a szemét, már ha lenne szeme, amit össze lehet szűkíteni.

Tovább tart visszaérni a Házba, mint kellene, a felhajtó a kelleténél jobban kanyarog és tekereg, a föld keményebb, az éjszaka sötétebb. Arthurnak fáj a lába, mire átlépi a küszöböt.

Megáll, kezét megpihenteti az ajtófélfán. A lány száraz vére megreped, és lepereg a bőréről.

– Hagyd békén! – szólal meg halkan. Évek óta nem beszélnek egymással szépen, de Arthur most valamilyen oknál fogva késztetést érez arra, hogy egyetlen, merev szóval kiegészítse a mondandóját. – Kérlek.

A padlódeszkák nyikorognak és jajgatnak. Egy távoli folyosón becsapódik egy szeszélyes ajtó.

Arthur felvonszolja magát az emeletre, és ruhástól ágyba zuhan. Még mindig reszket, és félig-meddig arra számít, hogy bármikor eltörhet egy cső a párnája fölött, hogy álnok módon vizet spricceljen rá, vagy egy kilazult ablaktábla szabálytalan ütemben kezdi majd ütögetni a párkányt.

Ehelyett csak az álmok jönnek. Mindig azok az átkozott álmok.

Arthur ötéves, a ház egyben van, és ép. Nem repedezik a vakolat, nem málladozik a balusztrád, nem csöpögnek a csapok. Arthur szemében ez nem is ház, hanem inkább egy ország, egy végtelen térkép titkos szobákkal és nyikorgó lépcsőkkel, falevelekkel árnyékolt padlódeszkákkal és napszítta karosszékekkel. Mindennap felfedező körútra indul, amihez az apja mogyoróvajas szendvicset készít neki, és minden este a seregélyek altatódalára alszik el. Még csak nem is sejti, mennyire magányos.

Nyolcéves, és az anyja rákulcsolja apró ujjait a kard markolatára, majd kiegyenesíti a csuklóját, amikor az behajolna. Szereted az otthonunkat, ugye? Az anyja arca komor és fáradt. Mindig fáradt volt. Küzdened kell azért, amit szeretsz.

Ekkor Arthur izzadságban fürödve felébred, és nem alszik vissza. Kibámul a padlásszoba kerek ablakán, a fák ezüstös ringatózását figyeli, az anyjára és az őt megelőző őrzőkre, majd a lányra gondol.

A pirkadat előtti utolsó, reményteli gondolata az, hogy a lányban volt valami ravaszság, agyafúrtság, és bizonyára csak egy megátalkodott bolond térne vissza ezek után a Starling-házba.

HÁROM

Soha, de soha – akármilyen magányos vagy fáradt leszek, bármilyen szépnek is látszik a fák között a fény – nem fogok visszamenni a Starling-házhoz. A fiú hangja egészen a motelig kerget, úgy lüktet a fülemben, mint egy idegen szívverés: fuss, fuss, fuss.

Csak akkor halkul el, amikor zihálva, remegve betoppanok a 12-es szoba meleg lámpafényébe; a cipőm összelatyakozza a szőnyeget.

Jasper köszön, de le sem veszi a fejhallgatóját, figyelmét lekötik a videó szürkeárnyalatos kockái, amit éppen szerkeszt.

– Azt hittem, már sose jössz, úgyhogy fogtam magam, és megettem az utolsó pikáns csirkés ráment. Így jár, aki nem igye… – Felpillant. Letolja a fejhallgatót a nyakára, önelégült mosolya lehervad az arcáról. – Mi történt?

Az ajtónak dőlök, abban reménykedem, hogy inkább közömbösnek tűnök, semmint olyannak, aki mindjárt elájul.

– Tényleg azt hitted, szem előtt hagyom az utolsó pikáns csirkés ráment? Van dugikészletem.

– Opal…

– De eszemben sincs elárulni, hol. Inkább a halál.

– Mi történt?

– Semmi. Csak hazakocogtam.

– Te meg a kocogás… – Elnyújtottan, kétkedéssel ejti ki az utolsó szót. Megvonom a vállam. Jasper hosszan, a száját biggyesztve bámul rám, majd jelentőségteljes pillantást vet a padlóra. – Akkor mi az ott a szőnyegen, ketchup?

– Dehogy. – Árulkodó bal kezemet a pulcsim zsebébe süllyesztem, és elindulok a fürdőszoba felé. – Sriracha.[6]

Jasper dörömböl, közben homályos fenyegetéseket kiabál nekem, de bekapcsolom a mennyezeti ventilátort, és megnyitom a zuhanycsapot, így hát végül feladja. Lerogyok a vécéülőkére, hagyom, hogy a remegés a lábamból a vállamba, majd az ujjbegyeimbe vándoroljon. Valószínűleg félelmet, dühöt vagy legalább zavarodottságot kellene éreznem, de csak tompa sértettségre telik tőlem, miszerint megszívattak, és ez kellemetlenül érint.

Túl sok erőfeszítést igényelne, hogy levetkőzzek, és beálljak a zuhany alá, ezért csak kibújok a pulcsimból, és egészen addig a permet alatt tartom a kezem, amíg már majdnem teljesen tiszta nem lesz a lefolyóba csorgó víz. A vágás igazából nem olyan mély, mint gondoltam, csupán egy egyenetlen csík, amely vészjóslóan keresztezi az élet- és szívvonalamat. (Nem hiszek a tenyérjóslásban, de anya simán bevette az ilyen hülyeségeket. Nem emlékezett arra, mikorra idézték be a bíróságra, vagy hogy mikor tartották a szülőit, ellenben a horoszkópunkat kívülről fújta.)

Rálocsolok fél üveg hidrogén-peroxidot a sebre, és próbálok keresni egy olyan sebtapaszt, ami feltehetően elég nagy lesz hozzá. Végül csíkokat tépek egy régi lepedőből, azzal tekerem körbe a kezem, mint amikor valamelyik évben Jasper múmiának öltözött halloweenkor.

Mire kinyitom az ajtót, a szoba már sötét, a falra tigriscsíkokat festenek a parkoló fényei, amint beszűrődnek a rolón keresztül. Jasper lefeküdt, de még ébren van – tudom, mert az asztmája miatt horkolni szokott –, ennek ellenére úgy mászom be az ágyamba, mintha már aludna.

Hallgatom, ahogy ő is hallgatózik, próbálok tudomást sem venni a pulzusom ritmusára lüktető tenyeremről, és megfeledkezni az engem fürkésző fekete tekintetről.

– Jól vagy?

Jasper hangja olyan bizonytalan, hogy legszívesebben bemásznék az ágyába, háttal neki, mint akkor, amikor még hárman voltunk a két fekhelyre. És később is, amikor elkezdődtek az álmok.

De inkább csak a plafont bámulva vonogatom a vállam.

– Persze, mint mindig.

A poliészter felsóhajt, miközben Jasper a fal felé fordul.

– Egész jól hazudsz – (szerintem igazából zseniálisan) –, de ezt tartogasd másoknak. Ne a családodnak.

Olyan ártatlan ez a helyreutasítás, hogy majdnem felnevetek, illetve kis híján elsírom magam. Azoknak tartogatjuk a legnagyobb hazugságokat, akiket a legjobban szeretünk. Vigyázni fogok rád. Majd a helyükre kerülnek a dolgok. Minden rendben.

Nyelek egy nagyot.

– Minden rendben. – Jasper hitetlenkedése tapintható, hűvös fuvallat csap meg a szoba túlsó feléből. – Nem számít, már túl vagyok rajta.

Fogalmam sincs, elhiszi-e, mindenesetre én igen.

Csak aztán jön az álom.

Ez most nem olyan, mint a többi. Azokat valami finom, szépiás derengés jellemezte, mint egy régi családi filmet, vagy a félig elfeledett, kedves emlékeket. Ez az álom olyan, akár egy forró napon fejest ugrani a hideg vízbe, átlépni egyik világból a másikba.

Újra a Starling-ház kapuja előtt találom magam, ám ezúttal leesik róla a lakat, és kitárul előttem. Végigmegyek a felhajtó sötét torkán, közben tüskés bokrok cibálják a pulóverem ujját, fák kócolják össze tapogatózó ágaikkal a hajamat. Úgy bukkan fel a sötétből a Starling-ház, akár egy termetes állat az odújából. Gerince kicsúcsosodik, szárnyai sápadt kőből állnak, tornyában egyetlen borostyánsárga szem ragyog. A meredek lépcső farokként kunkorodik a lába köré.

A bejárati ajtót is nyitva találom. A küszöbön átlépve tükrök és ablakok útvesztője fogad, a folyosók szétágaznak, kettéhasadnak, éles kanyarokba torkollnak, a lépcsők tömör falakhoz vagy zárt ajtókhoz vezetnek. Egyre gyorsabban lépkedek, minden ajtót belökök, majd a következőhöz sietek, mintha kétségbeesetten keresnék valamit.

Minél mélyebbre hatolok, annál hidegebb és nedvesebb a levegő. Sápadt köd szivárog ki a padlódeszkák közül, és a bokám körül tekereg. Egy ponton rádöbbenek, hogy szaladok.

Átbukdácsolok egy csapóajtón, le egy kőlépcsőn, egyre lejjebb. Gyökerek érhálózata szövi át a padlót, és az a zavaros gondolatom támad, hogy bizonyára ez is a ház része, mintha a halott fa és a szögek kellő idő elteltével életre tudnának kelni.

Semmit sem kellene látnom a sötétben, mégis észreveszem, hogy a lépcső hirtelen véget ér egy ajtó előtt. A durván megmunkált kőajtót ezüstláncok keresztezik. Egy lakat fityeg rajtuk. A zár nyitva. Az ajtó elrepedt.

Hideg köd áramlik ki a nyíláson keresztül, és az álmok különös végzetszerűségével tudom, hogy túl későn értem ide, és valami borzalom történt.

Az ajtó felé nyújtom a kezem, érthetetlen bánat fojtogat, majd egy ismeretlen nevet kiáltok…

Aztán számban könnyek ízével felébredek. Álmomban bizonyára ökölbe szorítottam a kezem, mert a vér átáztatta a kötést, és tócsába gyűlt a bal kezem mellett.

Még sötét van, de visszaveszem a tegnapi farmert – az alja most is nyirkos a latyaktól, zsebei pedig tele vannak lopott bankjegyekkel –, és egy hálózsákot a vállamra terítve kiosonok a szobából. Hátamat a betonnak támasztva leülök, hagyom, hogy az ölembe másszon a pokolmacska, aki hol dorombol, hol morog, közben pedig várom, hogy felkeljen a nap, és az álom ugyanúgy elhalványuljon, mint a többi.

Csakhogy ez nem történik meg. Elidőzik, mint egy makacs megfázás, mélyen befészkelve magát a mellkasomban. Egész nap érzem a vállamnak feszülő, láthatatlan falak nyomását, a fejem fölötti gerendák súlyát. A szétszóródott falevelek tapétaként borulnak a járdára, és mintha a Tractor Supply kopott linóleuma is megrepedne a lábam alatt, akár az elöregedett fa.

Aznap este sokáig ébren maradok, egy tizenkilencedik század eleji romantikus regényt olvasok a parkoló lámpáinak fényénél, próbálom kiűzni a házat a fejemből, vagy legalább megszabadulni attól a sajgó, értelmetlen bánattól. De amint lehunyom a szemem, az álom magával ragad, végigvonszol ugyanazokon a kusza folyosókon és kacskaringós lépcsőkön, végül ahhoz a bizonyos ajtóhoz visz, aminek nyitva a lakatja.

Hat nappal azután, hogy elszaladtam onnan, visszatérek a Starling-házhoz.

Nem így terveztem. Készen álltam arra, hogy e világi életem hátralevő részében fél mérfölddel többet gyalogoljak a munkából hazafelé, csak soha többé ne kelljen megközelítenem a Starling-birtokot. Készen álltam arra, hogy Lacey-vel fuvaroztatom magam haza, esetleg lopok egy biciklit. Nem vagyok gyáva, de Jaspernek köszönhetően elég horrorfilmet láttam ahhoz, hogy felismerjem az intő jeleket, melyek karon ragadva sürgetnek futásra.

De hat álmatlan éjszaka után – és miután hat és fél napon át kerültem Jasper aggodalmas pillantásait, a hosszabb úton mentem munkába, ablaknak hittem a fürdőszobai tükröket, s folyton hátranéztem nem létező ajtókat keresve – megadom magam. Fáradt vagyok, emellett közepes mértékben parázom, mert a tenyeremen lévő vágás nem akar beforrni, és már alig van régi lepedő, amiből kötszert téphetek.

Ezért a hétfői ebédszünetet arra használom ki, hogy meredten bámuljam a Starling-ház kapuját.

A kapu visszabámul rám, fenevadszerű alakjai csak vasnyúlványok a nap hideg fényében. Megnyalom a szám, félek, de valami mást is érzek még.

– Szezám, tárulj! Vagy mi.

Semmi sem történik, persze hogy nem, hiszen nem az egyik buta gyerekkori történetemben vagyok, és sem varázserejű szavak, sem kísértetjárta házak nem léteznek, de még ha léteznének is, akkor sem lenne semmi közük egy magamfajtához.

Lenézek a reggel átkötözött bal kezemre, aztán jobbra-balra pillantok, mint aki valami totál nevetséges dologra készül, és nem akarja, hogy mások lássák.

Elpöfög mellettem egy kisteherautó. Vidám integetéssel adom a tudtára, hogy nincs itt semmi látnivaló, és a visszapillantóban tükröződik, amint a sofőr elfordítja a fejét. Ennek a városnak nagyon jól megy az ilyesmi.

A teherautó eltűnik a kanyarban, én pedig letekerem a kezemről a fehér kötést – a vágás pont olyan széles és egyenetlen, mint hat nappal korábban, és még mindig híg vér szivárog belőle –, a tenyerem a kapuhoz nyomom. Borzongat a felismerés, mint amikor az ember meglát egy ismerős arcot a tömegben. A kapu kinyílik.

A szívem összevissza kalimpál.

– Oké. – Nem tudom, magamban beszélek-e, vagy a kapuhoz. – Oké. Hát persze.

Valószínűleg csak mozgásérzékelős, vagy be van kamerázva, vagy messzebbről, csörlőkkel is ki lehet nyitni, vagy valamilyen más, teljesen észszerű magyarázat van rá. Csakhogy távolról sem tűnik észszerűnek. Olyan, mintha egy krimi elején járnék, amikor legszívesebben rákiáltanék a vakmerő főszereplőre, hogy fusson el innen, mégis az ellenkezőjében reménykedem, mert azt akarom, hogy elkezdődjön a történet.

Szusszanok egyet, és a kapun átlépve bemerészkedem a Starling-birtokra.

A felhajtó azt a benyomást kelti, hogy soha nem volt leaszfaltozva, de még kővel sem szórták le. Csak két nyomvályú a vörös agyagban, középen a kiszáradt fű csipkés szalagjával. A gödrökben álló esővíz visszatükrözi a télfehér égboltot, akár egy törött tükör szétszóródott szilánkjai. A fejem fölött összezárnak a fák, mintha próbálnák csapdába ejteni a tükörképüket. Az erdőből feketén és nedvesen csillog rám a madarak szeme.

Álmaimban a felhajtó sötét és kanyargós, ám a valóságban csak egyetlen kanyar van benne, már látom is.[7]

Előttem a Starling-ház.

Ablakai fátyolos szemek a korhadó párkány fölött. Üres fészkek lógnak az ereszcsatornáról. Az alap repedezett és ferde, mintha az egész ház a föld tátott szájába akarna csúszni. Valami kúszónövény csupasz, kacskaringózó ágai szövik át a kőfalakat – azt hiszem, lonc, amit egyébként is mindig csak egy hajszál választ el attól, hogy öntudatra keljen, és eleséget keressen magának. Egyedül a megdőlt kéményből lassan szivárgó füst utal arra, hogy él itt valaki.

Az agyam racionálisan gondolkodó része tudja, hogy ez a hely egy romhalmaz, ami csak bántja a szemet, ezért legjobb lenne, ha a közegészségügyi hatóság bedeszkázná, vagy a legközelebbi víznyelőbe döntené; másik része felidézi a kísértetjárta házakról szóló összes filmet, amit valaha is láttam, és minden véres könyvborítót, amin egy szexi fehér nő menekül egy elnagyoltan megrajzolt kastélyból.

Van egy még kevésbé józan részem is, tele kíváncsisággal.

Nem tudom, miért – talán mert a ház formája egy E. Starling-illusztrációra emlékeztet, tele furcsa szögekkel és mély árnyékokkal, akár egy rosszul őrzött titok. Az is lehet, hogy egyszerűen csak megérintenek az elhanyagolt és magára hagyott dolgok.

A lépcső csúszik a ráhalmozódott matt fekete falevelektől. Az ajtó egy dölyfös ív, mely egykor piros vagy barna lehetett, most azonban a délutáni eső semmiszínét öltötte magára. Felülete sebzett és foltos, csak közelről látszik, hogy apró, elnagyolt alakzatokat véstek rá. Több százat: patkókat, ferde kereszteket, nyitott szemeket, csigavonalakat, köröket, eltorzult kezeket. Hosszú sorokban futva követik egymást, akár a hieroglifák vagy mint egy kódsor. Párat halványan felismerek anya tarot-kártyáiból és asztrológiai ábráiból, de többségük idegen, mintha egy idegen ábécé betűi lennének. Van bennük valami háborodottság, valami kétségbeesés, ami azt súgja, még azelőtt el kellene mennem innen, hogy rituálisan levágnák a fejem, vagy feláldoznának egy kőoltáron a pincében.

Ennek ellenére közelebb lépek az ajtóhoz.

Felemelem a kezem, és háromszor bekopogok. Várok pár percet – gondolom, kell egy kis idő, mire a Starling-ház örököse befejezi a merengést, ólálkodást, vagy azt, amit épp csinál odabent –, mielőtt újra kopogtatnék. Az elhalt leveleket rugdosom, azon tűnődöm, vajon épp elment-e kocsikázni, aztán pedig azon, hogy van-e egyáltalán jogosítványa. Megpróbálom magam elé képzelni, amint a párhuzamos parkolást gyakorolja Mr. Cole-lal az anyósülésen, de nem sikerül.

Épp készülök negyedjére is bekopogni, amikor hirtelen, mint az arcunkba csapó forróság, kinyílik az ajtó, és ott áll ő.

A Starling-ház örököse nappal még rusnyább, mint este: szemöldöke laposan és súlyosan terül el görbe orra fölött. Szeme, akár a mészkősziklába vájt bányaakna, és ez a szem most elkerekedik.

Arra várok, hogy mondjon valami helyzethez illőt, például egy „sziá”-t, vagy egy „miben segíthetek”-et. De csak némán és döbbenten mered rám, akár egy emberi vízköpő.

Szélesen elmosolyodom.

– Jó reggelt! Vagyis talán inkább napot. Nemrég már találkoztunk, de gondoltam, rendesen bemutatkozom. Opal vagyok.

Pislog párat kinyújtott kezemre. Nem rázza meg, csak keresztbe fonja a karját.

– Úgy rémlik, azt tanácsoltam, hogy fuss el innen – mondja reszelős hangon.

Még látványosabban mosolygok.

– Így is tettem.

– Ami egyúttal azt is jelentette, hogy soha többé ne gyere vissza.

Olyan száraz, annyira mélységesen űzött hangja van, hogy egy pillanatra eltorzul a mosolyom. Könyörtelenül visszarendezem a vonásaimat.

– Hát, ne haragudj, hogy zavarlak, de azért jöttem, mert… – mert kísért az istenverte házad – mert jelentkeztem egy online építészeti tanfolyamra, és abban reménykedtem, készíthetek pár képet a házról az egyik beadandómhoz.

Fogalmam sincs, szerepel-e egyáltalán online építészeti tanfolyam az állami főiskola kínálatában, de arra jutok, ez jó ürügy arra, hogy szétnézzek, kiűzzem a gondolataim közül az álombeli házat, és a koszos tapéta vagy a nyikorgó lépcső unalmas valóságával helyettesítsem.

– Szóval szeretnél készíteni… pár képet. Egy építészeti tanfolyamra – ismétli meg egyre erősebben ráncolva a homlokát.

– Igen. Bemehetek?

– Nem.

Kissé színpadiasan reszketni kezdek, ami általában arra ösztönzi a férfiakat, hogy terítsék a vállamra a pulóverüket.

– Elég hideg van idekint.

Igazából meg lehet fagyni. A mai egyike azoknak az álnok, februári napoknak, amikor a nap szinte fel sem kel, és a szél jeges fogakkal mar az emberbe.

– Akkor – kezdi, majd szinte vakkantja a szavakat – talán nem ártott volna kabátot venned.

Nehezemre esik továbbra is édes és butuska hangon beszélni.

– Nézd, csak pár képre van szükségem. Légyszi!

A ház felé intek. Az előcsarnok eltűnik a fiú válla mögött a pókhálókban és árnyékokban. Szeme követi a kezem ívét, elidőzik a frissen csillogó véren. A kötényem alá dugom a tenyerem.

Ismét a szemembe néz.

– Nem – feleli, ezúttal már-már bocsánatkérően.

– Akkor holnap is visszajövök – fenyegetem. – És holnapután meg azután is, amíg be nem engedsz.

A Starling-ház örököse újfent hosszan és csúnyán mered rám, mint aki azt hiszi, ha kellően mogorva, majd visszaiszkolok a felhajtón – mintha nyolc év eladói tapasztalat nem vértezett volna fel ilyesmi ellen.

Lassan elszámolok tízig. A fejünk fölött a falnak csapódik egy spaletta.

Mintha viaskodna magával. Megrándul az ajka, mielőtt megszólal.

– Az nem… segítene.

Azon tűnődöm, vajon tud-e az álmokról, arról, amikor esténként arra ébredek, hogy könnyek csorognak le az arcomon, és valaki más neve van a számon. Hogy vajon ez korábban is megesett-e már, másokkal.

Lúdbőrözik a karom. Próbálok nagyon értelmes hangot megütni.

– Mi az, ami segítene?

– Nem tudom. – Szája keserű ívéből arra következtetek, hogy nincs ínyére, ha nem tud valamit. – Talán ha adnál neki egy kis időt…

Miközben ránézek a telefonomra, kicsúszik egy hajtincs a kapucnim alól.

– Az van, hogy húsz perc múlva vissza kell érnem, holnap pedig dupla műszakban dolgozom.

Úgy pislog rám, mintha nem tudná, mi az a műszak, vagy hogy miért is akarná azt bárki megduplázni. Tekintete elkalandozik, végül megállapodik öntörvényű hajtincsemen.

Elfehéredik az orrcimpája. Egyik pillanatról a másikra kőből állóvízzé változik, és érzések kavalkádja hullámzik át az arcán: borzalmas sejtelem, döbbenet, bánat, mélységes bűntudat.

Az az érzésem támad, hogy mindjárt felordít, rám sziszeg, vagy őrült módjára tépni kezdi a haját, és nem tudom, hogy merre fussak: felé, vagy tőle el. Ám csak nyel egy nagyot, és lehunyja a szemét.

Amikor kinyitja, megint teljességgel kifürkészhetetlen az arca.

– Vagy mi lenne, Miss…?

Anya mindig a hangulatának megfelelő vezetéknevet választott magának (mely jelentett már csillagot, sorscsapást, szerencsét is). Én általában teljesen hétköznapi skót vagy ír nevek mellett állapodom meg (McCoy, Boyd, Campbell), mert ezek illenek a hajamhoz, de most valamilyen oknál fogva felhagyok ezzel a szokással.

– Csak Opal.

Úgy látom, ez nem igazán tetszik neki. Szája rángatózik, végül megtalálja a köztes utat.

– Miss Opal. – Itt elhallgat, és hosszan felsóhajt, mintha én és a Tractor Supply-os kötényem mérhetetlen terhet rónánk rá. – Mi lenne, ha munkát ajánlanék neked?

NÉGY

Amint a szavak elhagyják az ajkát, Arthur rögtön megbánja őket. Jó erősen ráharap a nyelvére, nehogy valami még rosszabbat mondjon.

– Munkát? – A lány, vagyis Opal hangja fesztelen, de a fiúra szegeződő szeme hideg ezüst. – Mégis miféle munkát?

– Á! – Arthur végiggondol, majd elvet pár rémes ötletet, mielőtt hűvösen válaszol. – …Házvezetőnőit. – Röviden elmereng a szó etimológiáján, és megborzong. Létezett valaha is ház, amilyet olyan kemény kézzel kellett volna vezetni, mint ezt? – Mármint takarítást – mutat undorodva a padlóra, amely szinte ki sem látszik a kosz és a por földtani léptéket öltő rétegei alól.

Arthurt nem különösebben zavarja a kosz – az a közte és a háza között zajló hosszú és kicsinyes háborúban használt számos fegyver egyike –, de a felszámolása több célt is szolgálhat: talán a házat megnyugtatja a figyelem, elcsitítja egy lelkiismeretesebb őrző hamis ígérete, emellett az is lehet, hogy a lányt elűzi a robotolás, ő maga pedig esetleg törleszthet valamennyit az irtózatos adósságból, amelyet vele szemben felhalmozott.

Az első találkozásukkor Arthur nem ismerte fel a lányt, mert Opal haját eltakarta a kapucni, viszont most a nyakába hulló kósza tincsek felidézik az emléket. Ezek a tincsek áztatták el az inge elejét, miközben a lány sápadt arcára tapadtak. Egészen addig nem is tudta megállapítani a színét, amíg az első mentő be nem fordult a sarkon. A fényszórók hirtelen jött vakító fényében a fürtök parázsló szénággyá, télen virágzó pipacsmezővé változtak a karjai között.

Megfordul a fejében, hogy talán azért bukkant fel az ajtaja előtt, mert már régóta bosszút forral ellene, és akkor óriási hibát vét, ha behívja magához. Azonban Opal arckifejezése még mindig tartózkodó, bizalmatlan.

– Ez igazán kedves – mondja óvatosan a lány. – De már van munkám.

Arthur feléje pöccint az ujjaival.

– Természetesen fizetnék érte.

A lány szeme hidegen villan, akár a fény egy frissen nyomott érmén.

– Mennyit?

– Hát, amennyit kérsz.

A Starling-vagyon jelentősen megcsappant az évek során, de Arthurnak már úgysem lesz rá sokáig szüksége, arról nem is beszélve, hogy nincs az a pénz, amivel ki tudná egyenlíteni adósságát a lány felé. Akár tud róla, akár nem, Opal jogosan kérhetné arra is, hogy Arthur tömje tele kövekkel a zsebeit, aztán sétáljon be a Mud folyóba.

A lány mond egy számot, majd kifürkészhetetlenül és dacosan felszegi az állát.

– Hetente.

– Rendben.

A fiú újabb mosolyra számít, talán egy szívből jövőre – Opal cipőjét meg a csuklójára feszülő bőrt elnézve lesz mire költeni a pénzt –, ám a lány ehelyett alig észrevehetően egy lépést hátrál tőle. Hangja elmélyül, ugyanakkor éles lesz, mire Arthur azt kívánja, bár még hátrébb ment volna.

– Ez valami vicc?

– Dehogy…

Opal nem úgy fest, mintha megkönnyebbült volna. Tekintete a fiú arcát pásztázza, mint aki hazugság jeleit keresi rajta.

– Csak takarítás. Semmi más – szögezi le.

Arthur úgy érzi magát, mint egy színész, akinek a partnere eltért a forgatókönyvtől.

– Nos, ez lehet, hogy itt-ott jelent majd egy kis pluszmunkát. A ház némileg elhanyagolt.

A szél magányosan fütyül át egy üres ablakkereten. Arthur a padlóba nyomja a sarkát. A szél elül.

A lány igent akar mondani. A fiú látja enyhén előredőlő testtartásából és az arcára kiülő éhségből.

– Úgy értettem, hogy semmi más – ismétli meg Opal nagyon határozottan. A fiú értetlenül bámul rá. A lány megnyalja az alsó ajkát. – Más jellegű.

– Attól tartok, nem…

Opal leveszi róla a tekintetét, hunyorogva néz el a fiú bal füle fölött a semmibe.

– Tudod, amikor egy gazdag férfi sok pénzt ajánl fel egy fiatal nőnek csak úgy, és még önéletrajzot sem kér tőle, akkor az a fiatal nő okkal hiheti, hogy a férfi a takarításnál többet vár el tőle. Amúgy évek óta takarítok egy motelben, bár ez téged úgyse érdekel. Vagy ez a nő akár azt is hiheti, hogy a férfinak esetleg a vörösek a gyengéi – magyarázza, és közben önérzetesen visszatuszkolja a haját a kapucni alá. – És hogy valójában csak meg akarja d…

– Ó, egek, dehogy! – Arthur azt kívánja, bár ne bicsaklott volna el a hangja az utolsó szónál. – Ez nem… én nem…

Úgy érzi, halálosan megszégyenült, és egy pillanatra lehunyja a szemét.

Amikor kinyitja, Opal mosolyog. Arthur arra gondol, feltehetően ez az első őszinte mosoly, amit lát tőle: az ajka ravasz, féloldalas, éles rándulása.

– Akkor természetesen elfogadom az ajánlatot. – Meleg szellő söpör végig a folyosón, majd sóhajtozva távozik az ajtón. Kandallófüst és lilaakác illatát sodorja magával. Opal még szélesebben mosolyog, így kivillan három ferde foga. – Mikor kezdhetek?

Arthur kifújja a tüdejében tartott levegőt.

– Holnap. Ha az megfelel.

– Hozzak magammal tisztítószereket?

– Nem kell.

Arthur biztosra veszi, hogy valahol, valamelyik mosogató alatt megbújik pár kék szórófejes flakon, a harmadik emeleti fürdőszobában pedig egy felmosó, bár soha nem nyúlt hozzá egyikhez sem. Afelől is vannak kétségei, hogy a szülei használták ezeket; az ő idejükben egyszerűen magától ragyogott a ház.

– Hányra jöjjek?

– Pirkadat után bármikor jöhetsz, de csak napnyugtáig maradhatsz.

Erre úgy lopakodik vissza a lány arcára az óvatosság, akár egy róka, de aztán el is surran.

– Ilyet se hallottam még. Akkor holnap találkozunk.

– Várj!

A lány hátrafordul.

Arthur elővesz a zsebéből egy csilingelő fémkarikát. Három kulcs van rajta, bár négynek kellene lennie. Mindegyiknek hosszú, fekete foga van, és stilizált, kígyózó S díszíti őket. A fiú levesz egyet a csomóról, és a lány felé nyújtja. Opal összerezzen, mire Arthur keserűen arra gondol, hogy a lány sokkal jobban fél tőle, mint mutatja, mégis jóval kevésbé, mint kellene.

Meglóbálja a kulcsot.

– A kapuhoz. Ne veszítsd el!

A lány anélkül veszi el a kulcsot, hogy hozzáérne a fiú bőréhez. Arthur azon tűnődik, vajon még mindig hideg-e a keze, és hogy miért nincs rajta rendes kabát.

Opal végighúzza a hüvelykujját a kulcs tengelyén, közben szája szeglete olyan kifejezésre húzódik, amely túl szomorkás ahhoz, hogy mosoly lehessen.

– Épp mint a könyvben, hm?

Arthur teste megmerevedik.

– Nem.

Próbálja becsapni az ajtót a lány orra előtt, de nem sikerül neki: valami érthetetlen oknál fogva beragad, mintha abban a pár percben, mióta nyitva állt, megdagadt volna a keret, vagy elferdült volna a padló.

Opal arca becsúszik a résbe. A ház kék árnyékokat vet a bőrére, elnyeli a szeplőit.

– Mi a neved?

Arthur rosszallóan néz rá. Opal pimaszul az ajtófélfának dől, mint aki eltökélten vár a válaszra. A fiú rájön: az egész képtelen terve arra a feltételezésre épül, hogy Opal az a fajta ember, aki megtanulja a leckét, és nem bolygatja a dolgokat. Túl későn gondolkozik el azon, hogy talán ez nem így van, és hibát vétett.

– Arthur – árulja el.

Idegenül csengenek a szótagok a szájából. Nem emlékszik, mikor mondta ki utoljára hangosan a nevét.

Még utoljára a lány arcára néz, látja a szeme gyanakvó körvonalát, a nyakán szaporán lüktető eret és azt az átkozott tincset – vörös, mint az agyag, vörös, mint a rozsda –, amely ismét kiszabadult a nyamvadt kapucni alól, majd az ajtó hirtelen megjavul, és hagyja magát bezárni.

A retesz elégedetten kattan. Arthur ismét magára marad a Starling-házban. Nem bánja – bizonyos idő után a magány úgy besűrűsödik és megavasodik, hogy szinte önálló társ lesz, aki folyton az ember sarkában járva szivárogtatja önmagát –, de most üresnek találja az előcsarnokot. A falak elhagyatottan dőlnek oldalra, a por hamuként száll a levegőben.

– Holnap – mondja halkan.

A porszemek táncra kelnek.

Elsétálni a Starling-háztól olyan, mint visszamászni a ruhásszekrényen keresztül, ki a nyúl üregéből, vagy felébredni egy részegítő álomból. Szinte lehetetlen, hogy a ház ugyanabban a világban létezik, mint a néptelen Burger Kingek, cigarettacsikkek és a Tractor Supply cukorkapiros logója. De itt a kulcs a kezemben. Nehéz, hideg és nagyon is valóságos, mintha Az Alvidék lapjairól kelt volna életre.

Azon gondolkozom, Arthur is olyan sokszor olvasta-e, mint én. Hogy álmodik-e bármikor is fekete-fehérben, érzi-e olykor idegen tekintetek súlyát a nyakszirtjén, vagy állati szemek képzeletbeli nyomását.

Mielőtt folytatom a munkát, a kötényem zsebébe csúsztatom a kulcsot.

– Elkéstél – jegyzi meg Lacey kellően hangosan ahhoz, hogy a főnök is hallja, de nem elég hangosan, hogy árulkodással vádolhassam meg.

– Igen, útközben benéztem a Starling-házba. Gondoltam, megkérdezem, nem keresnek-e valakit.

Ha valakiről elterjed, hogy nem szavahihető, amögött is hazugságot sejtenek, amikor tényleg csak az igazat mondja.

Lacey szája olyan alakba görbül, akár egy fénylő íj.

– Nem vagy vicces. A nagymamám azt mondta, az ő idejében két Starling élt ott, két nő. – Ezután hangja elmélyül, lehúzza a burkolt célzás súlya. – Sohasem mentek férjhez. – Szeretném megkérdezni Lacey nagymamájától, ebben szerepet játszhatott-e a Muhlenberg megyei férjjelöltek színvonala, bár Lacey puszta létezéséből kiindulva arra következtetek, bizonyára a nagyinak is kompromisszumot kellett kötnie. – Aztán egy nap csak úgy eltűntek. Mintha elnyelte volna őket a föld. És ez pont ugyanazon a napon történt, amikor Willy Floydnak is nyoma veszett.[8]

Olyan jelentőségteljesen kapcsolja össze ezt a két eseményt, akár egy ügyvéd, aki kétségbevonhatatlan bizonyítékot tár az esküdtek elé.

– A barátai nem azt mondták, hogy Willy egy bátorságpróba miatt ment a régi bányához?

Lacey nem válaszol rögtön, mert be kell ütnie két zacskó kutyatápot meg egy leértékelt madárházat a gépbe.

– A nagymamám szerint az a két nő sátánista volt, és feláldozták Floydot.

Első látásra Arthur nem tűnt szektásnak, igaz, derék baptistának sem. Azt hiszem, ők egyébként sem növeszthetik áll alá a hajukat.

– Mik a jelei annak, ha valaki sátánista, Lace?

– Hát, templomba menni soha senki nem látta őket.

Hallgatok, amíg Lacey-nek leesik, hogy én sem járok templomba. Anya azt mondta, ő járt a születésem előtt, de amint kikerül az ember az egyházból, csak térden csúszva mehet vissza. Az ilyesmit meg egyikünk sem szerette.

– És folyton kint bóklásztak éjszakánként – teszi hozzá Lacey sietve. – Meg furcsa állatokat tartottak, valószínűleg azokat is feláldozták.

– Ez elég mocskosnak hangzik. Lefogadom, hogy hasznát vennék egy házvezetőnőnek.

Lacey olyan rosszallóan néz rám, hogy a nagymamája is büszke lenne rá. A műszak hátralevő részében feltöltöm a polcokat, és felmosok. Amikor elmegyek, érintetlenül hagyom a kasszafiókot, mert talán – hacsak nem egy jól kitervelt tréfáról, sátánista szertartásról vagy valamilyen aberrált szexuális fantáziáról van szó – többé már nem kell.

Mire visszaérek a 12-es szobába, Jasper már átlósan elterülve fekszik az ágyon, a fejhallgatója mellette hever, puha nyakszirtje kivillan. Valószínűleg megcsinálta a háziját, ugyanis a kedvenc ingyenes szerkesztőalkalmazása világít a képernyőjén.

Imád rövid videókat készíteni: a fák szélben hajladozó ágairól, a kiszáradófélben lévő pocsolya ebihalairól, a repedezett járdán lépkedő lábáról. Ez gyakorlatilag nem lenne több, mint átlagos, mélabús tiniművészet, ám a szögek furcsák és nyugtalanítóak, ráadásul olyan sok szűrőt tesz a képekre, hogy attól éteriek, valószerűtlenek lesznek. Újabban összefűzi ezeket a felvételeket, és rövid, fura történeteket sző belőlük.

Az egyikben egy kuncogó, fehér lány szívet vés egy fa törzsébe. A fából sötét folyadék bugyog fel, de a lány tudomást sem vesz róla, amíg csuklóig piros nem lesz a keze. Az utolsó képkockákon a kamera felé fordul, és azt tátogja: szeretlek.

Jasper legutóbbi videójában két barna kéz enged be egy halott madarat a folyóba. Ezután egy furcsa ugrás következik, majd a két kéz visszahúzódik a víztől, és ekkor már nedves, fekete tollak fedik. A két kéz szorosan összekulcsolódik, de lehetetlen megállapítani, hogy ez a mozdulat szenvedélyes vagy erőszakos.

Miután ez a videó elkészült, Jasper kézfejét napokig piros foltok borították, mert a pillanatragasztó leszedte a bőrét.

Ezt az újat még nem mutatta meg. A képernyőn látható képkockák üres, fehér téglalapok egymásutánjai, leginkább bepárásodott ablakra hasonlítanak.

Úgy nyomom le a kilincset, hogy minél halkabban kattanjon mögöttem a zár, ennek ellenére Jasper megmozdul, és hunyorogva néz fel rám. Az egyik oldalon lelapult a haja.

– Hogyhogy csak most érsz haza?

Kicsit összerezzenek, mivel a 12-es szoba nem otthon, csupán egy hely, ahol éppen vagyunk, mint, mondjuk, egy buszmegálló vagy benzinkút.

– Frank sokáig bent tartott.

Igazából az történt, hogy egy órán keresztül vacogtam a régi vasúti hídon a víz olajos szivárványát bámulva, és azon gondolkoztam, nem követtem-e el valami hihetetlen nagy ostobaságot. Végül arra jutottam, hogy valószínűleg de, ugyanakkor korábban is történt már ilyesmi, és most legalább lehet, hogy megéri.

Lehuppanok Jasper mellé az ágyra.

– Kiosztotta már Miss Hudson a dolgozatokat?

– Ja, ötöst kaptam – feleli. – Ötös alát – teszi hozzá némi tépődés után.

– Gondolom, ezzel közölni akarsz velem valamit. Pislogj kettőt, ha zsarolnak.

– Nem volt igazságos! A feladat szerint válaszolnunk kellett arra a kérdésre, hogy ez horror vagy romantikus regény. És én azt állítottam, mindkettő, mert tényleg az, erre levont tőlem öt pontot.

Felajánlom, hogy körbetekerem vécépapírral Miss Hudson házát, de Jasper szerint az kedvezőtlenül befolyásolná a tanulmányi átlagát, így hát kiegyezünk abban, hogy addig szidjuk, amíg mindketten jobban nem érezzük magunkat. Jasper ezután elmélyül az amatőr filmes fórumaiban. (Régebben aggódtam amiatt, hogy túl sokat lóg a neten. Tavaly próbáltam nyaggatni, hogy lépjen be a középiskolai filmes szakkörbe, de aztán türelmesen elmagyarázta nekem, hogy már rég belépett, és egészen addig járt is, amíg Ronnie Hopkins meg nem kérte, hogy írja meg a spanyol szöveget annak a szereplőnek, aki a forgatókönyvében „3. GENGSZTER” néven szerepel. Erre mentegetőzve azt mondtam, hogy én csak segíteni akartam, mire azt felelte, ez lesz a következő horrorja címe. Feladtam.)

Most elégedetten görget lefelé, én pedig kibontok három csomag töltött kekszet (vacsora), mellé megmikrózok egy kis csapvizet a forró csokoládéhoz (desszert).

Valamilyen oknál fogva énekelni támad kedvem, ezért anya egyik régi, kedves dalát dúdolom, ami a nyári almáról és az őszibarackról szól. Nem tudom, hol nőtt fel az anyánk – az egyik legkorábbi emlékem az, hogy az autóból nézem a mellettünk hullámzó telefonvezetékeket, miközben anya a semmiből a semmibe visz minket –, de az akcentusa zöld és déli volt, akárcsak az enyém, a hangja viszont szebben csengett: mélyen, füstösen.

Jasper lopva rám néz, tele szájjal nem is tudna megszólalni.

Az estét a hálózsákba vackolva töltjük, a fejünk zsong, az ujjunk ragacsos a cukortól. Elég hideg van ahhoz, hogy a dér csillámport szórjon az ablakra, és zörögjön a radiátor, ezért beadom a derekam, és kinyitom az ajtót a pokolmacskának, aki azzal viszonozza a nagylelkűséget, hogy az ágy alá lopakodik, és minden egyes alkalommal fújtat, amikor megnyikordul a matrac. Bedugom a karácsonyi égősort, mire sápadt aranyfény vetül a szobára. Azon gondolkozom, mit látna egy idegen, ha kezét az üvegre tapasztva benézne hozzánk: úgy kuksolunk a rejtekhelyünkön, akár a Boxcar Children vagy Az elveszett fiúk[9] szereplői, mint két hajléktalan gyerek, akik mindennel dacolva azt játsszák, hogy felnőttek.

Néha Jasper éjfél után átvált a „békésen ringatózó hullámok” nevű lejátszási listára. Engem ez leginkább a fehér zajra emlékeztet, de ő mindig is szerette volna látni az óceánt. És fogja is, esküszöm, hogy fogja. Talán még én is vele tartok.

Megpróbálom elképzelni, ahogy begyömöszölöm a ruháimat egy hátizsákba, áthajtok a megyehatáron, magam mögött hagyva az üres, jellegtelen 12-es szobát. Ez éppolyan hihetetlennek és természetellenesnek tűnik, mint ha egy fa arról álmodna, hogy kitépi a gyökereit a földből, és végigsétál az autópályán.

Ami hülyeség, mert nekem nincsenek gyökereim. Anya 94-es Corvette-jének hátsó ülésén jöttem a világra. Emlékszem, kiskoromban azzal piszkáltam, hogy örökre a motelben fogunk-e maradni, és hogy Eden lesz-e az új otthonunk. Emlékszem, milyen törékenyen csengett a nevetése, aztán mennyire megfeszült az állkapcsa, amikor abbahagyta. Az otthon csak az a hely, ahol ott ragadsz.

Megvárom, amíg Jasper sípolva nem veszi a levegőt, majd elveszem a laptopot az ágyáról. A pokolmacska egykedvűen fújtat.

Egy ideig céltalanul kattintgatok, mintha valaki állna mögöttem, akivel el kell hitetnem, mennyire közömbös vagyok. Játszom három kör aknakeresőt, végül nyitok egy inkognitóablakot, és két szót gépelek be a keresőmezőbe: starling ház.

Ugyanazok a képek jönnek fel, mint máskor: többnyire madarak, hatalmas seregélyrajok (mivel a starling seregélyt jelent), melyek hézagos sarki fényként lebegnek az égen, de akad egy-két szemcsés kép a Starling-ház kapujáról és az út melletti emléktábláról is. Ezek a képek elvezetnek egy kísértetjárta házakról szóló bloghoz, ami a lehetséges tízből nyolc szellememodzsit ítél a Starling-háznak, de tényleges információkkal nemigen szolgál. Elkeveredem a Kentuckyi Történelmi Társaság oldalára is, amely már négy éve „hamarosan” elkészül.

Lejjebb, a keresési találatok között van egy borostyánsárga dagerrotípia egy mérsékelten csinos lányról, aki régimódi esküvői ruhát visel. Egy középkorú férfi áll mellette, kezét a lány vállára téve, haja fakószürke a felvétel alapján, bár valójában akár szőke vagy vörös is lehet. Nehéz megmondani, de mintha a lány kissé elhajolna tőle.

Az én Alvidékemben nincsenek képek a szerzőről, de már azelőtt tudom, ki ez a lány, hogy rákattintanék a linkre. Tekintetének vad szakadéka és tintás keze árulja el.

A fénykép Eden Wikipédia-oldalára visz. Végiggörgetek a város történelmén; az egész mindössze annyiból áll, ami már egyébként is köztudott: említi az első bányák megnyitását, a Gravely Erőmű megalapítását, az Ajax 3850-Baine-t, a világ legnagyobb kotrógépét, melyet a helyiek csak Nagy Jacknek hívnak, a hetvenezer hold felásott és kiszikkasztott földet, azt a Prine-dalt, amit a mai napig mindenki utál,[10] illetve van még pár kép arról, ahogy az 1980-as években Nagy Jack a saját sírját ássa, miközben több kisebb kotrógép csoportosul köré, akár a koporsóvivők.

Emlékszem, egyszer, amikor gyerekkoromban a motel irodájában lődörögtem, Bev elmesélte, hogy az apja felvitte Nagy Jack tetejére. Azt mondta, minden irányból mérföldekre ellátott, onnan az egész világ patchwork takaróként terült el előtte. Miközben felidézte ezt az emléket, egy percre ellágyult és megszépült az arca – aztán rám szólt, hogy ha nincs jobb dolgom, keressek egy ablaktisztítót meg egy papírtörlőt.

E. Starling neve csak egy helyen, a „Híres helybéliek” között szerepel.

Az oldala tetején lévő kis felkiáltójel azt üzeni az olvasóknak, hogy a szócikk hitelesítéséhez több forrásra van szükség. Miközben olvasom, különös érzés fut át rajtam, mint az elektromos vibrálás; bizsergés, amit nem tudok megmagyarázni.