Sorozatszerkesztő

Takács M. József

TRUBADÚR ZSEBKÖNYVEK 68.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Mark Twain: The Diaries of Adam and Eve.

The Modern Library, Random House, 1996, New York.

Fordította Greskovits Endre

Borítóterv Szabó Levente

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Trubadúr Könyvek Kiadó.

Felelős kiadó Földes Tamás

Felelős szerkesztő Takács M. József

Olvasószerkesztő Kalocsai Judit

Műszaki szerkesztő Szász Julianna

© Greskovits Endre, 1998, 2024

© Trubadúr Könyvek Kiadó, 2024

978-963-656-087-4

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

A Trubadúr Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

TARALOM

I. rész Részletek Ádám naplójából

II. rész Éva naplója

Részlet Ádám naplójából

Részlet Éva naplójából

A bűnbeesés után

Negyven év múlva

Éva sírjánál

A Trubadúr Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

I. RÉSZ
Részletek Ádám naplójából

Hétfő – Ez a hosszú hajú, új teremtmény nagyon útban van nekem. Mindig itt lóg körülöttem, és állandóan a sarkamban van. Nem szeretem; nem szoktam hozzá a társasághoz. Azt szeretném, ha a többi állat közt maradna… Ma felhős az ég, keleti szél fúj; azt hiszem, esőt kapunk… Kapunk? Honnan vettem ezt a ragozást? – Emlékszem már… az új teremtmény használja.

Kedd – Megvizsgáltam a nagy vízesést. Azt hiszem, ez a legszebb dolog a birtokon. Az új teremtmény Niagarának nevezi… hogy miért, fogalmam sincs. Azt mondja, úgy fest, mint a Niagara. Ez nem ok, pusztán szeszély és ostobaság. Nekem lehetőségem sincs, hogy magam nevezzek el valamit. Az új teremtmény mindennek nevet ad, ami a szeme elé kerül, mielőtt még tiltakozhatnék. És az ürügy mindig ugyanaz – úgy fest, mint valami. Itt van például a dodó. Azt mondja, ha valaki ránéz, abban a szempillantásban látja, hogy „úgy fest, akár egy dodó”. És kétség nem fér hozzá, az állatnak meg kell tartania ezt a nevet. Unom, hogy bosszantsam magam miatta, és különben sem használ semmit. Dodó! Nagyjából annyira hasonlít egy dodóra, mint én magam.

Szerda – Építettem egy kuckót az eső ellen, de nem maradhattam magamra. Az új teremtmény befurakodott. Amikor megpróbáltam kitenni, vizet ontott a lyukból, amivel néz, a mancsával törölgette, és olyan hangot adott ki, mint némely más állat, amikor szorult helyzetben van. Bárcsak ne beszélne; mindig beszél. Ez úgy hangzik, mintha olcsón élcelődnék a szegény teremtményen, mintha becsmérelném; de nem így gondolom. Eddig még sohasem hallottam emberi hangot, s minden új és különös hang, mely ennek az álmodozó magánynak az ünnepélyes csendjébe betör, sérti a fülem, és hamisnak hallatszik. És ez az új hang oly közel van hozzám; közvetlenül a vállamnál, a fülemnél, előbb az egyik oldalon, majd a másikon, és eddig csak olyan hangokhoz szoktam, melyek többé-kevésbé távol vannak tőlem.

Péntek – A névadás megállás nélkül folytatódik, akármit teszek is ellene. Nagyon jó nevet adtam a birtoknak, dallamos volt és szép – ÉDENKERT. Én továbbra is így nevezem, de már csak magamban. Az új teremtmény azt mondja, hogy csupa erdő meg szikla meg hegy, ezért nem hasonlít egy kertre. Azt mondja, úgy fest, mint egy park, és semmi másra nem hasonlít, csak parkra. Ebből következően a megkérdezésem nélkül átnevezte: a NIAGARA-VÍZESÉS PARK nevet adta neki. Ez meglehetősen mesterkélt név, én úgy látom. És máris ott egy tábla: FŰRE LÉPNI TILOS!

Az életem már nem olyan boldog, mint volt.

Szombat – Az új teremtmény túl sok gyümölcsöt eszik. Nagyon valószínű, hogy kifogyunk belőlük. Már megint ez a „kifogyunk” – ez az ő ragozása; és most már az enyém is, mert oly sokat hallom. Jókora köd van ma reggel. Én nem megyek ki ködben. Az új teremtmény kimegy. Akármilyen idő van, kimegy, aztán becsattog a sáros lábával. És beszél. Azelőtt olyan kellemes csend volt itt.

Vasárnap – Átvészeltem. Ez a nap egyre nagyobb megpróbáltatást jelent. Novemberben ez választatott a pihenés napjául. Eddig már hat ilyen napom volt. Ma reggel azon kaptam az új teremtményt, hogy almát akar leverni arról a tiltott fáról.

Hétfő – Az új teremtmény azt mondja, Éva a neve. Jól van, nincs kifogásom ellene. Azt mondja, ezen a néven hívjam, ha azt akarom, hogy jöjjön. Azt mondtam, akkor felesleges. E szó nyilván tiszteletet váltott ki bennem; és csakugyan, nemes, jó szó, melyet ismételgetni kell. Azt mondja, ne nevezzem úgy, hogy ez, inkább úgy, hogy ő. Ez meglehetősen kétséges dolog; de nekem mindegy, hogy ki ő és mi ő, semmit nem jelent, amíg magában marad és nem beszél.

Kedd – Az egész birtokot telerakta förtelmes nevekkel és visszataszító táblákkal:

AZ ÖRVÉNYES FELÉ ERRE

A KECSKE-SZIGET FELÉ ERRE

A SZÉLJÁRTA BARLANG FELÉ ERRE

Azt mondja, ebből a parkból csinos üdülőhely lenne, ha felkapnák. Üdülőhely (ez is egy találmánya): újabb szó, jelentés nélkül. Mi az, hogy üdülőhely? De az a legjobb, ha az ember nem kérdezi meg tőle, úgy dühöng benne a közlésvágy.

Péntek – Könyörgött, hogy ne menjek többé a vízeséshez. Kinek ártok vele? Azt mondja, összeborzad a félelemtől. Vajon miért; mindig mentem – mindig szerettem a megmártózást, a hűs vizet. Gondolom, ezért van a vízesés. Nem tudom, mi más haszna volna, pedig nyilván csinálták valamiért. Azt mondja, hogy csak a látvány miatt – mint a rinocéroszt meg a masztodont.

Egy hordóban mentem a vízeséshez – nem felelt meg neki. Teknőben mentem – ez sem volt jó. Fügefalevél-ruhában úsztam az örvényesben meg a zúgóknál. Szétment. Unalmas sirámokat hallgattam végig a különcségemről. Itt túlságosan akadályoztatva vagyok. Környezetváltozásra van szükségem.

Szombat – Kedden éjjel megszöktem, két napig vándoroltam, egy félreeső helyen újabb kuckót építettem magamnak, és ahogy csak tudtam, eltüntettem a nyomaimat, de ő felkutatott egy vadállat segítségével, melyet megszelídített, és farkasnak nevez, aztán megint azt a szánalmas hangot hallatta, és ontotta a vizet a lyukból, amivel néz. Vissza kellett térnem vele, de azonnal elbujdosom megint, ha alkalom adódik rá. Sok butasággal foglalkozik; többek között azzal, hogy azt vizsgálja, miért élnek az oroszlánnak és tigrisnek nevezett állatok füvön és virágokon, amikor – ahogy ő mondja – a fogaikon látszik, hogy egymást kellene megenniük. De ez ostobaság, mert azt jelentené, hogy megölik egymást, és – ahogy én értem – ezzel megjelenne a „halál”; a halál pedig, nekem ezt mondták, még nem érkezett meg a parkba. Ami bizonyos szempontból kár.

Vasárnap – Átvészeltem.

Hétfő – Azt hiszem, értem, mire való a hét: ez ad időt arra, hogy kipihenjük a vasárnap fáradalmait. Jó ötletnek látszik… Megint fölmászott arra a fára. Lezavartam róla. Azt mondta, senki sem figyel. Mintha azt hinné, ez megfelelő mentség arra, hogy veszélyes dolgokkal próbálkozzék. Megmondtam neki. A mentség szó csodálatot váltott ki belőle – meg irigységet is, azt hiszem. Jó szó.

Kedd – Azt mondta, őt egy bordából teremtették, melyet az én testemből vettek ki. Ez legalábbis kétséges, ha nem több annál. Egy bordám sem hiányzik… Nagyon aggódik a keselyű miatt; azt mondja, a fű nem jó neki; attól fél, hogy nem tudja felnevelni; azt hiszi, arra szánták, hogy döghúson éljen. A keselyűnek be kell érnie azzal, amit kap. Nem boríthatjuk fel az egész rendszert, hogy kedvére tegyünk a keselyűnek.

Szombat – Tegnap beleesett a tóba, amikor nézte magát benne, egyébként mindig ezt csinálja. Majdnem megfulladt, és azt mondta, nagyon kellemetlen volt. Ettől szánni kezdte a vízben élő teremtményeket, melyeket ő halaknak nevez, mert továbbra is nevet aggat olyan dolgokra, melyeknek nincs szükségük rá, és melyek nem is jönnek oda, ha így szólítja őket, ami neki nem is lényeges, akkora tökfej; úgyhogy kiszedett a vízből egy csomót, behozta a házba, és berakta az ágyamba, hogy melegedjenek, de már figyelem őket egész nap, és nem látom, hogy most boldogabbak volnának, mint annak előtte, csak nyugodtabbak. Ha leszáll az éj, kihajítom őket a házból. Nem alszom még egyszer velük, mert nyálkásnak találom őket, és kellemetlen köztük úgy feküdni, hogy az emberen nincs semmi.